5. Az egységes királyság kora

A korszak időbeli határai: i.e. 1050 - 930

A korszakot tárgyaló bibliai szakaszok:
I. Sám. 8.- II. Sám. 24. fejezetéig, 
I. Kir. 1-11. fejezetei, 
Krónika I. könyve 3, 11-29. fejezetei, 
Krónika II. könyve 1-9. fejezetei

Ehhez a korszakhoz kapcsolódnak még 
- Dávid zsoltárai
- valamint Példabeszédek könyve, Énekek éneke és Prédikátor könyve, amelyeknek Salamon a szerzője

A fogalom jelentése

Isten eredeti elképzelésében nem szerepelt, hogy királyok uralkodjanak a választott nép fölött. Maga a Teremtő volt a királyuk és a törvényadójuk, aki bírákat állított az élükre, hogy azok az Ő félelmében és törvényei alapján igazságot szolgáltassanak. 
Izráel azonban nem becsülte ezt a rendkívüli előjogot, hanem azt kívánta, hogy ember legyen a királyuk és vezesse őket, ahogy az "minden népnél szokás" (I. Sám. 8:5). Isten végül helyet adott a kérésüknek, de már előre, kb. 350 évvel korábban (!) szabályozta a királyság intézményének működését Izráelben. Ez a tény egyszerre bizonyítja, hogy Isten előre ismeri a jövőt és tiszteletben tartja az ember szabad akaratát.

A királyság intézménye és annak működése mást jelentett tehát Izráelben, mint a többi népnél!

A királytörvény 
(V. Móz.17.14-20)

Az Izráelben létesített királyság más népekétől eltérő sajátosságai:

1. Isten választja az uralkodót, nem a nép és a megbízatás nem is öröklődhet a mindenkori elsőszülöttre.

2. A király nem lehet idegen származású.
(Ennek jelentőségét később, az újszövetségi időkben az edomita Heródes kegyetlensége mutatja a betlehemi gyermekek lemészárlásakor).

3. A királynak ne legyen sok
	- felesége
	- aranya, ezüstje
	- lova
Az előbbi az erkölcsi erejét és tisztánlátását gyöngítheti, az utóbbiak pedig azt a veszélyt hordozzák magukban, hogy a vagyonban, ill. haderejében kezd bízni, ahelyett hogy a bizalmát Istenbe vetné.

4. A király nem független uralkodó, aki saját belátása és önkénye szerint kormányozhat, hanem Izráel igazi királyának, a menny Istenének képviselője, az ő vezetését és akaratát kell közvetítenie és megvalósítania.

5. Nemcsak a nép gazdasági, politikai életét és harcait vezeti, hanem lelki, vallási vezető is. Olajjal kenték fel szolgálatára, mint a papokat és a prófétákat, kifejezve ezzel, hogy szent tisztsége, lelki megbízatása van, amit csak a Szentlélek segítségével képes betölteni, éppúgy, mint a papok és a próféták.

6. Ne erőszakkal uralkodjon a népen, hanem példaadása és annak bizonysága által, hogy Isten vele van. Ennek alapján élvezze a nép megbecsülését, bizalmát és tiszteletét.

7. A nép hitből, önként, meggyőződésből és szeretetből engedelmeskedjen neki. Uralkodása legalább bizonyos mértékben hasonlítson Isten egész világmindenséget átfogó uralmához, amelyben nem a kormányzás és a hatalom az engedelmesség alapja és az összetartó erő, hanem az Isten igaz jelleme és bölcsessége felől való meggyőződés, az iránta tanúsított szeretet és csodálat. (Lásd: Jel. 5:11-12; 15:2-4)

Az államforma megváltoztatásának oka és közvetlen előzményei

Már Gedeon idejében megfogalmazódott a népben a gondolat, hogy a csodálatos szabadításban döntő szerepet játszó ember királyként uralkodjon felettük (8:22-23). Gedeon még elutasította a felkérést, törvénytelen fia, Abimélek azonban már erőszakkal ragadta magához a hatalmat (ld. Bír. 9. fejezete). Halálát követően helyreállt ugyan az eredeti rend, de csak Sámuel próféta szolgálatának végéig. 

Éli és Sámuel személyének szerepe

Izráel utolsó előtti bíráját Élinek hívták, aki egy személyben főpap is volt. 
Papi szolgálatot végző fiai, Hofni és Fineás anyagi és erkölcsi területen elkövetett visszaéléseikkel annyira megbotránkoztatták a népet, hogy az már nem csak a személyük iránt keltett megütközést, hanem "a nép megutálta az Isten áldozatát" (I. Sám. 2:17). Éli, aki egyszerre volt apjuk és szolgálati elöljárójuk, nem lépett fel határozottan a köztudomású bűnökkel és elkövetőikkel szemben, noha azok még közember esetében is halállal büntetendőek lettek volna.

Élit azonban nem csak közvetlen felelősség terhelte: közvetve a fiai nevelésében elkövetett mulasztások vezettek oda, hogy a fiúk nem tanultak önfegyelmet, nem féltek nyíltan, botrányosan áthágni Isten törvényét.

Különösen fontos példája ez a szomorú történet a Biblia gyermeknevelésre vonatkozó tanításainak. A gazdagon fellelhető tanácsok (Példabeszédek könyve, Kolossébeliekhez írt levél stb.) mellett konkrét életutak sokszor éppen a hibák által példázzák a jellegzetes és téves szülői magatartásformákat, mulasztásokat, megrázó következményeikkel együtt.

Mégis a Bibliában fellelhető példák közül talán a leglátványosabb és legelrettentőbb Élié és fiaié:
- az apa teendője a fiúk azonnali leváltása és – bármilyen fájdalmas is – elítélése lett volna, ami ebben az esetben a halálbüntetést jelentette
- Éli ehelyett megelégedett néhány dorgáló szóval, ami kirívó, halálos bűnök és az egész nép megbotránkozatása hátterén semmiképpen sem tekinthető elégségesnek
- a fiúk bűnének és felelősségének nagyságát növelte, hogy kifejezetten papi tisztséget betöltve, lelki vezetőként követték el a visszaéléseket

A rombolás következményei messzire hatottak: 

- "a nép megutálta az Isten áldozatát..." (I. Sám. 2:17), tehát nem egyszerűen a szentségtörő papokat, hanem azt a valakit, akit képviseltek  
	- emiatt Isten kénytelen volt magára hagyni a népet és megengedni, hogy a filiszteusoktól katasztrofális vereséget szenvedjenek el 
	- elveszett maga Hofni és Fineás, sőt apjuk, Éli is meghalt a hír hallatán
- elveszett a frigyláda is, amelyet a második összecsapásra magukkal vittek. (A beszámoló szerint Isten népe a fetisizmus szintjére süllyedt: azt hitték, hogy a láda puszta jelenléte biztosítani fogja számukra a menny természetfölötti támogatását.)
- a választott nép nem csak maga szenvedte veresége fájdalmas következményeit, hanem – küldetésével ellentétesen – a filiszteusokat is abban a hiszemben erősítette meg, hogy az ő istenük nagyobb és erősebb Izráelénél, hiszen győztek.

Mit tett Isten a romlás ellensúlyozására?

Isten nem hagyta tudatlanságban a filiszteusokat: Csapásokkal figyelmeztette őket, míg végül logikusan gondolkodva, kísérletezve, felismerték, hogy valóban a frigyláda jelenlétével, annak Istenével függenek össze az őket érő csapások. (I. Sám. 5:1-6:12)
Különös és szomorú ugyanakkor, hogy a történet folytatása szerint a választott nép tiszteletlenebbül közeledett a ládához, mint a pogány filiszteusok. (I. Sám. 6:19)

Isten azonban Izraelt sem hagyta el végleg, hanem Sámuel személyében új, alkalmas bírát nevelt nekik. Élettörténetéből megtudhatjuk, hogy
- egyértelműen isteni kegyelem révén születhetett meg (I. Sám. 1:1-20)
- odaszentelt életet tudott élni ugyanabban a közegben, ahol Hofni és Fineás is nevelkedett, ti. Éli házában (I. Sám. 3:19). Ebből megérthetjük, hogy a környezet – noha hatalmas befolyást áraszthat az életünkre –, nem szükségszerű, hogy hatása meghatározó legyen.
- gyermekkorától szólt hozzá és általa Isten (I. Sám. 3. fej.), amit ő meg is becsült (I. Sám. 3:19) felnőttként pedig egyszerre töltötte be a főpap, a bíra és a próféta feladatkörét.
- prófétaiskolákat alapított és működtetett, míg végül kitartó erőfeszítéseit eredmény koronázta és a nép lelkében igény ébredt útjaik megváltoztatására. Mispában került sor az országgyűlésre, ahol megerősítették az Istennel kötött szövetséget és súlyos vereséget mértek az ellenük támadó filiszteusokra (I. Sám. 7. fej.).

A királykérés

Különös, hogy éppen ekkor, a Sámuel vezette reformok után, a lelki fellendülés idején született meg a népben az az igény, hogy király uralkodjon felettük. Ha erre Éli és fiai idejében került volna sor, akkor érthető lett volna az útkeresés a megkeseredés és elégedetlenség hátterén. De nem így történt. Különös látni, hogy mennyire irracionális tud lenni az ember cselekvése és milyen gyakran tud éppen a saját érdekeink ellenébe ható utakra vezetni. Azt, hogy milyen megfontolás vezette a népet a király-kérésben részben szavaik, részben az első király elutasításának körülményei árulják el:
„A nép azonban nem akart Sámuel szavára hallgatni, és mondának: Nem! hanem király legyen felettünk. És mi is úgy legyünk, mint a többi népek, hogy királyunk ítéljen minket is, és előttünk járjon, és vezesse a mi harcainkat.” (I. Sám. 8:19-20)  Tehát ahelyett, hogy felismerték és megbecsülték volna különleges helyzetüket, hogy közvetlenül Isten fennhatósága alá tartoznak, inkább maguk is a többi nép színvonalára vágytak. Minden érv és hivatkozás (Isten tekintélyére, a saját jól felfogott érdekeikre – ti. hogy a király udvartartásának és birtokainak a fenntartása sokba fog kerülni a népnek – I. Sám. 8:11-18) hiábavalónak bizonyult. Az eltökélt szándék süketté teszi a füleket az érvekkel szemben – így történt ez ebben az esetben is. Amikor azonban kiderült, hogy Isten a legkisebb törzsből választott, egyszerre elvetették a királyság gondolatát. Csalatkoztak várakozásaikban, mivel nem a saját érdekeiket megtestesítő személyre esett Isten választása és ez elég volt ahhoz, hogy lemondjanak eredeti, dédelgetett elképzelésükről, amiről Isten akaratáért nem voltak hajlandóak lemondani.

Isten tehát engedett. Szavai, amelyeket Sámuel vigasztalására szánt, érzékeltetik, hogy valójában milyen súlyos bűnt jelentett az igénybejelentésük: „nem téged utáltak meg, hanem engem” (I. Sám. 8:7). Isten mégis engedett nekik, nem erőltette rájuk áldásos jelenlétét és uralmát, mert „ahol az Úrnak lelke, ott a szabadság” (II. Kor. 3:17). Mennyire egyedülálló Isten erőltetéstől mentes szeretete, amely ugyanakkor hűséges is, mert sem Ő, sem prófétája nem hagyták magára a hűtlen és makacskodó népet (I. Sám. 12:22-23).

A korszak főbb szakaszai:

- Saul,
- Dávid és
- Salamon uralkodása.

Összesen három uralkodónak adatott meg, hogy Izráelt, mint egységes országot és népet kormányozza. Mindhárman 40 esztendeig állhattak a nemzet élén. Meglehetősen eltérő életutat jártak be, történetüket nyilván azért jegyzi fel részletesen a Biblia, mert fontos, mindnyájunk számára jelentőséggel bíró tanulsággal szolgálnak.

Rajtuk kívül csak két további király esetében érvényesült a királytörvénynek az a kívánalma, hogy maga Isten jelölje ki az utódot: Az országszakadás idején Jeroboám, ill. később Jéhu, mindketten a majdani északi országrész uralkodói.

Saul (i.e. 1050-1010)

Saul Izráel első királya volt. Ígéretesen kezdte uralkodását, élete végére azonban sajnos teljesen negatív szereplővé vált. 

Figyeljük meg, milyen kiemelkedő erények mutatkoztak meg Saul jellemében felkenetése idején és uralkodásának első időszakában! 

a, - a felkenetésekor méltatlannak találta magát (I. Sám. 9:21)
b, - nem dicsekedett és nem verte nagydobra a hírt, hogy ő lett Izráel első királya (I. Sám. 10:14-16) 
c, - a sorsvetéssel történt kiválasztásnál szerényen a háttérbe húzódott (I. Sám. 10:21-22) 
d, - amikor a csalódott törzsek benjáminita volta miatt elutasították, elfogadta a nép megváltozott akaratát és visszatér a földműveléshez (I. Sám. 10:26-27) 
e, - amikor baj érte az országot, nem húzódozott és nem viszonozta az irányában tanúsított méltatlan magatartást, hanem az Istentől ráruházott felelősség szerint cselekedett (I. Sám. 11:6-7) 
f, - a győzelem kivívása után elutasította a bosszú gondolatát (I. Sám. 11:12-13)  

A biztató kezdetet látva még nagyobb kérdés, hogy hogyan juthatott el Saul végül mégis a teljes megsötétedésig, beleértve a spiritizmussal és halottidézéssel történő kacérkodást, amit Isten szigorúan halállal büntetett az ószövetségi időkben? Miben érhető tetten Saul lelki hanyatlásának és meghomályosodásának oka?

Két jellegzetes hibát figyelhetünk meg életében, amelyek önmagukban talán jelentéktelennek tűnnek, Saul élettörténetének tanúsága szerint azonban mégis végzetes következményekkel járhatnak: 

a, dicsőségvágy
Saul kóros dicsőségvágya először Dávid Góliát fölött aratott győzelme után mutatkozott meg. A király önérzetét bántotta, hogy neki csak 1.000 ellenség legyőzését tulajdonították az örömünnepen éneklők, míg Dávidnak 10.000-et. (Tanulság rejlik abban is, hogy fölösleges olyasmit énekelni, vagy mondani, amivel sérthetjük mások hiúságát és önérzetét.)
A saját dicsőségének beteges keresésében még attól sem riadt vissza, hogy egy elhamarkodott és értelmetlen esküjének a fia, Jonatán életének feláldozása árán is érvényt szerezzen (I. Sám. 14:24-45). Egyedül a nép közbeavatkozásán múlt, hogy a király nem ölette meg a saját fiát.

b, a megbánás, megvallás hiánya
Azonban az igazi csapdát Saul számára az jelentette, hogy a hiú dicsőségvágy ráadásul éppen a beismerni, megbánni tudás hiányával párosult. Egyetlen esetben mondta magát hibásnak, de szavai akkor is azonnal mentegetődzésbe torkolltak (I. Sám. 15:24).

További hibái az alábbi területeken mutatkoztak meg:
- engedetlenségek
- az idő előtti áldozat (I. Sám. 13:8-13)
- Agág és barmai megkímélése akkor, amikor kifejezetten egy utolsó lehetőséget kapott próbaként (I. Sám. 15:7-22)
- a hatalomféltésben érzett haragjában csaknem megölte saját fiát, Jonathánt (I. Sám. 20:33)
- ugyancsak Jonathánt a saját szava hitelességért kész lett volna feláldozni (I. Sám. 14:24-45)
- a lánya házasságát arra használta, hogy tőrbe csalja vélt riválisát, Dávidot (ld. előbb egyik, azután a másik lány odaígérése, valamint a Saul-féle jegyajándék, aminek a megszerzése rendkívüli kockázattal járt – I. Sám. 18:21-25). Róla is elmondhatta volna a későbbi Augustus császár, amit Nagy Heródesről, ti. hogy "inkább lennék a disznaja, mint a fia".
- végül Endorba ment, hogy a halottidézőtől kérjen segítséget (I. Sám. 28. fej.), amivel minden korábbi bűnét betetézte (I. Krón.10:13)

Saul életét az teszi különlegesen szomorúvá és mindannyiunk számára intő példává, hogy
a, míg az erényei egészen kivételesek voltak, addig
b, a vesztét okozó hibák viszont egészen hétköznapiak, mindnyájunk életében fellelhetőek.

Izráel népe sajnos már legelső királya, Saul révén megtapasztalhatta, hogy milyen azoknak a népeknek az élete, ahol nem Isten, hanem ember az uralkodó, ráadásul olyan valaki, akin nem érvényesül Isten befolyása. Annak a népnek, amely Sámuel istenfélő, békét és fejlődést biztosító vezetése idején királyt kért, meg kellett ismernie, hogy hová vezet a saját maga választotta út, az Isten szövetségével szembeni lázadás. Sámuel és a prófétaiskolák nevelő munkája révén kialakulóban volt már egy igazán hívő réteg Izráelben, de a nép egésze még éretlen volt arra, hogy szívesen elfogadja és megbecsülje az Isten szíve szerint való királyt (I. Sám. 13:14). Bizonyára ezért engedte meg Isten, hogy a hatalomféltésbe beleőrült Saul egy bő évtizeden át üldözze Dávidot, és ezalatt az ország szenvedjen, a veszedelem és végromlás szélére jusson.

Dávid (i.e. 1010-970)

Felkenetése:

Dávid különleges helyzetben kapott elhívást Istentől, hogy Izráel uralkodója legyen:
Saul, az előző király még élt és uralkodott. Tudatában volt ugyan, hogy Isten elvetette és mást jelölt a helyére (I. Sám. 13:14) azonban nem volt hajlandó elfogadni Isten döntését és önként átengedni a trónt. Ellenkezőleg, mindent elkövetett a hatalom megtartására és az Istentől jelölt utód felkutatására és elpusztítására. Sault mindinkább a hatalmi téboly kerítette hatalmába, ezért Sámuel is csak titokban merte felkenni Dávidot, hogy Isten akaratából Izráel királya legyen.

Figyeljük meg, mennyire más volt az az ember, akit Isten alkalmasnak tartott a népe kormányzására, mint az a valaki, aki megjelenésével nyerte el a nép tetszését! 
I.Sám. 16:12,18 szerint Dávid
- „szép szemű”, „kedves tekintetű”
- „erős vitéz”, „hadakozó férfi”
- „értelmes és szép ember”
- „tud hárfázni”
- „az Úr vele van”

Ez a rövid felsorolás jól érzékelteti, hogy mennyire más alapokon nyugszik Isten értékítélete – és hogy mennyire vigyáznunk kell a felszínes ítéletalkotásra való hajlandóságunkkal, amitől a történet szerint még Sámuel próféta sem volt mentes (ld. I. Sám. 16:6-7).

A filiszteus Góliát legyőzése

Dávid első kiemelkedő tettét a filiszteus Góliát legyőzésével hajtotta végre. A roppant termetű és erejű ellenféltől mindenki visszariadt, csak a fiatal és egyébként is kis termetű Dávid mert kiállni ellene. Bátorságát, győzelmébe vetett bizonyosságát, amit szavai (I. Sám. 17:45-46) és határozott közeledése (I. Sám.17:48/b) is bizonyítottak, egyetlen tényező magyarázhatta: Mivel sem kijelentés, sem álom, sem prófétai tanács nem bátorította és nem jogosította a vállalkozásra, egyedül az magyarázhatja magatartását, hogy ismerte Istent, és tudta, nem fogja magára hagyni, amikor egy az Őt és népét gyalázó, természetellenes erejével kérkedő pogányt készült elhallgattatni.

Hite és szerénysége révén Dávid ezt követően is minden újabb megbízatásban helytállt (I. Sám. 18:5) míg végül Saul ráébredt, hogy Dávid az a rátermett, Istentől választott, hívő ember, akit Izráel trónja méltán megillet. Előbb lánya kezének felajánlásával és egy életveszélyes jegyajándék kérésével próbálta Dávidot félreállítani (I. Sám. 18:25), majd nyílt üldözésbe kezdett, amelynek hosszát nem ismerjük, csak becsülni tudjuk, kb. egy bő évtizedre.

Jonathán

Saul fiának személyét úgy mutatja be a Biblia, mint aki különösen tiszteletre és elismerésre méltó. Királyi apja akaratával és igazságtalanságával dacolni mert, mentette, bátorította Dávidot, noha tudta, hogy éppen ő lehetne apja trónjának örököse emberi számítás szerint. Jonathán azonban minden egyéni becsvágynál fontosabbnak tartotta Isten akaratát, annak megvalósulását és nagyra értékelte a Dávid jellemében megmutatkozó kiválóságokat. (I. Sám. 19:1-5, 20. fej., 23:16-17).

Dávid hibái az üldöztetése idején 

- Több esetben is népe ellenségénél, a filiszteusoknál kereset menedéket, noha erre nem volt felhatalmazva:
- Ákisnak, Gáth királyának kezéből csak úgy tudott megmenekülni, hogy bolondnak tettette magát (I. Sám. 21:10-15).
- Később Moáb földjén keresett menedéket, ahonnan a próféta tanácsára visszatért Izráelbe, megpróbáltatásai helyszínére (I. Sám. 22:3-5).
- Siklágban hosszabb időt töltött, azonban a menedék csapdának bizonyult. Elvárták tőle, hogy hadba vonuljon népe ellen a filiszteusok oldalán és csak Isten gondviselése mentette meg attól, hogy Izráel felkent királyaként a saját népe ellen kelljen harcolnia. A megoldást követően újabb próbatétel várt rájuk, amiben Dávid egészen egyedül maradt, de végül ismét megtapasztalták Isten gondviselését (I. Sám. 27.fej.).
- Hibázott, amikor menekülése közben nem árulta el a papoknak, hogy üldözik, és ezzel kiszolgáltatta őket Saul haragjának (I. Sám. 21:1-2 vö. 22:11-19)
- Csak Abigail csillapító szavainak hatására párolgott el a haragja és mondott le arról, hogy bosszút álljon az őt megsértő Nábálon. (I. Sám. 25. fej.) Ugyanakkor erénye Dávidnak, hogy a figyelmeztetést első szóra megszívlelte és belátást, sőt hálát tanúsított Abigail iránt!

Dávid erényeinek, jellembeli nagyságának megmutatkozása az üldöztetése idején

Dávid jellemének rendkívülisége nyilvánult meg abban a két esetben, amikor Saullal találkozott és nem oltotta ki az őt üldöző király életét, noha annak igazságtalansága és Istentől elrugaszkodott volta már közismert volt, és véget vethetett volna saját és társai üldöztetésének és szenvedésének (I. Sám. 24:3-11 és 26:3-20).

- Hasonlóság a két történetben, hogy mindkét alkalommal módjában lett volna Dávidnak Saul életét kioltani, de nem tette.
- Különbség, hogy
- az első esetben a körülmények teremtették meg az egyedülálló helyzetet, ti. hogy Saul egyedül maradt a barlangban, ahol Dávid és emberei tartózkodtak, míg
- a második esetben Dávid az élete kockáztatásával lopózott be Saul táborába, noha tudta, hogy nem fogja megölni Sault, csupán bizonyítékot akart szerezni, amivel az ártatlanságát tudja igazolni. Saul érdekében, az ő meggyőzése érdekében vállalkozott a veszélyes küldetésre. Mint kiderül, még átmenetileg sem várta a helyzetük könnyebbedését, mert noha Saul látszólag töredelmesen megbánta az üldözést, Dávidnak volt annyi bölcsessége és élettapasztalata, hogy nem szolgáltatta ki magát egy lelkileg beteg ember múló hangulatváltozásának. Mégis megtette, amit megtehetett Saulért, ha mégoly veszélyes is volt. Szép példája ez az ellenség szeretetének! (Mt. 5:44)

Hatalmas lelkierőről tanúskodik, hogy emberei meggyőző érvelésének ellen tudott állni a barlangban és Isten kezére bízta magát és Sault, sokévi szenvedés után is. Hányan találtak volna indoklást hasonló helyzetben! A második alkalommal, a táborban már nem is próbálta győzködni Abisai, csak engedélyt kért Saul kivégzésére, de Dávid nemet mondott. Neki kellett féken tartania emberei elkeseredését és ellenállni a nagyon meggyőzően hangzó érvelésnek.

Dávid uralkodásának jelentősége az ország szempontjából

- Dávid uralkodását végigkísérték a háborúk és ennek következtében a hódítások. Rendre a környező népek támadtak Izráelre, Dávid vezetésével azonban visszaverték a támadásokat, sőt kiterjesztették fennhatóságukat a támadókra. Így Dávid idejében érte el Izráel a legnagyobb kiterjedését.

Térkép?

- A háborúk sajnos belül sem kímélték az országot. Egy ízben polgárháború robbant ki Absolonnak, Dávid fiának a vezetésével. Ennek okai Dávid családjának állapotában gyökereztek (többnejűség, féltestvérek, engedékeny nevelés, kirívó bűn büntetlenül hagyása, saját korábbi bűne miatt hiányzó erkölcsi erő, határozatlanság a vérbosszút álló testvér iránt). A háború végül Dávid és a kormányzathoz hűséges erők győzelmével végződött.

- Dávidban fogalmazódott meg a gondolat, hogy a pusztai vándorlás során készült sátortemplom helyett állandó épületben, méltó helyen, kőtemplomban rendezzék be a szent helyet. Isten azonban – miközben nagyra értékelte Dávid szándékát – azt mondta, hogy ne ő építsen templomot, aki sok vért ontott a háborúk során, hanem majd az utódja. Dávid nagyságát bizonyítja, hogy le tudott mondani dédelgetett és nemes tervéről, engedett Isten akaratának, és nem keseredett meg, hanem az építkezéshez szükséges anyagok gyűjtésével próbálta elősegíteni az előkészületeket – mert azt nem tiltotta meg Isten.

Részben költészetét, de ami még fontosabb, személyes hívő életét, lelki küzdelmeit, gondolatait, Istennel alkotott szoros közösségét csodálhatjuk a zsoltáraiban. Ezek közül néhánynak a felirata megjelöli a körülményeket is, amikor a zsoltár született. Tanulságos egybevetni az élettörténetből ismert körülményeket azokkal a gondolatokkal és lelki folyamatokkal, amelyekbe az ekkor keletkezett zsoltárok bepillantást engednek.

Összességében elmondhatjuk, hogy Dávid alapvetően alkalmas volt a nagy feladatra, amelyre Isten elhívta. Mégis, alkalmassága ellenére is további képzésre szorult, hogy igazán alázatos, együtt érezni tudó királya legyen Isten népének. Kiváló eszköze volt enne a nevelésnek az üldöztetés, a pusztai tartózkodás és hányattatás, amelyet ki kellett állnia. Ez az időszak tehát nem volt hiábavaló, mert 
- az ő felkészítését szolgálta, de
- szolgálta Saul javát is, aki újabb és újabb lehetőségeket kapott a megtérésre, igaz eredménytelenül.
- Szolgálta nem utolsó sorban az egész nép javát is, akik láthatták, látniuk kellett, hogy hova vezet az Istentől való eltávolodás útja. Megszenvedték a királyukat, aki elhanyagolta feladatát, az ország védelmét és ehelyett saját honfitársait üldözte, irtotta, még a papokat is beleértve.

Dávid bűne és bűnbánata
(II. Sám. 11-12. fej., Zsolt. 32., 51.)

Dávid élettörténetének legsötétebb fejezetét nem az üldözés évei alkotják. 

Különös törvényszerűsége az emberi életnek, hogy a legnagyobb hibákat nem a szorongattatás idején, nehéz körülmények között szoktuk elkövetni, mert azok odafigyelésre, éberségre ösztönöznek. 

Dávid is tisztán látta az üldöztetése idején az egyedül helyes és követendő utat (ld. pl. a barlangban, Saul táborában, stb.). Amikor azonban elfoglalta a trónt és uralkodott, a nyugodt körülmények között lankadt az ébersége, nem vigyázott és gyengének bizonyult a kísértéssel szemben: Házasságot tört, majd hogy bűnét leplezze a férjet hazarendelte szolgálati helyéről, abban a reményben, hogy a születendő gyermeket neki tulajdonítják majd. Uriás határozott és nemes válasza (II. Sám. 11:11) azonban ahelyett hogy meggondolásra késztette volna, kétségbeesett kapkodást idézett elő: előbb leitatta, majd amikor ez is eredménytelen maradt, parancsot küldött az ostromot folytató izraeli sereg fővezéréhez, Joábhoz, hogy teremtsenek olyan helyzetet, amelyben az ellenség megöli Uriást. Harci cselekménynek álcázott gyilkosság történt tehát. A parancsot Uriás kezébe adta Dávid, a címzett, Joáb pedig egyetlen kérdés, vagy az ellenkezés legkisebb jele nélkül végrehajtotta.

Külön-külön is kirívó bűnöket követett el Dávid azzal, hogy házasságot tört és embert ölt. Hogyan lehetett mégis Isten kedves embere? Miért képezte minden következő izraelita uralkodó egyedüli mércéjét? Miért nem vetette el Isten Saulhoz hasonlóan, aki látszólag sokkal enyhébb engedetlenségekben találtatott bűnösnek?

Ezekre a fontos és jogos kérdésekre is megtaláljuk a választ a Bibliában:

1. Dávid bűne csakugyan meghaladta Saulét, összehasonlíthatatlanul nagyobb volt annál. De ugyanez igaz a bűnbánatára is! Ennek a megrendítő bizonyságát találjuk a 32. és 51. Zsoltárban. Amikor Náthán próféta ráolvasta a bűnét, nem mentegetődzött, mint Saul (II. Sám. 12:13 vö. I. Sám. 15:24). Nem palástolta a népe előtt sem (ld. maga az 51. Zsoltár, ill. a 15. vers), a gyötrelem és bánat pedig nyilvánvalóan a bűn tényének szólt, hogy hogyan követhetett el ilyesmit, nem a következményeknek, mint pl. Kain esetében (Zsolt. 51:5,16 vö. I. Móz. 4:13).

2. Dávid nem maradt büntetlen. A saját szavai szabták meg a mértéket (II. Sám. 12:6) Négy fiát vesztette el.

Salamon (i.e. 970-930)

Salamon Dávidhoz hasonlóan közismert személyisége a Bibliának. Ki ne hallott volna a "salamoni bölcsességről"? Azt már kevesebben tudják, hogy nem csak a bölcsessége volt kirívó, hanem a gazdagsága is (I. Kir. 10:27). Salamon uralkodása a gazdasági jólét és a térségben betöltött politikai vezető szerep időszaka volt az ószövetségi nép életében. Az ő idejében értek be a dávidi uralkodás és az annak nyomán beállt béke eredményei. Az ő idejében került sor a jeruzsálemi templom megépítésére.

Dávid fiai közül Salamonra esett Isten választása (ld. II. Sám. 12:24, I. Krón. 22:9), hogy apját kövesse a trónon. Nyilván különleges alkalmassága, alázata, hite (aminek már uralkodása kezdetén nyilvánvaló bizonyságát adta) tették alkalmassá a feladatra, mégis figyelmet érdemel a tény, hogy éppen Bethsabé szülte őt Dávidnak, az az asszony, akivel korábban a házasságtörést elkövette. Ezzel a választással Isten egyúttal nyilvánvaló bizonyságát adta annak, hogy a töredelmes bűnbánat nyomán teljesen és a maradéktalanul megbocsátotta Dávid bűnét.

Hatalmas feladat várt Salamonra, hiszen az uralkodás önmagában is roppant felelősség, mivel emberek, egy egész nemzet sorsa, boldogsága függ tőle. Isten népének királya esetében azonban még ennél is többről volt szó, különösen ha olyan valakit követett a trónon, mint Dávid, akinek az uralkodását Isten mindenkor mércének tekintette.

Helyzetét tovább nehezítette, hogy egy olyan időszakban kellett trónra lépnie, amikor Dávid élete végén – éppen a központi hatalom érezhető meggyengülése miatt – egy pártütés történt (I. Kir. 1. fej.).
 
Salamon mélyen átérezte a rá bízott rendkívüli feladat és körülmények súlyát, ezért olyan alázattal és szerénységgel közeledett hozzá, ami egyedülálló és minden kor emberi vezetői számára példaértékű. A történetéből (I. Kir. 3:7-14) személyes erényein túl azt is megérthetjük, hogy mi volt a rendkívüli bölcsességének a titka, valamint azt is, hogy mi a feltétele annak, hogy Isten bármelyikünket hasonló éleslátással ruházzon fel az élet dolgaiban és a ránk bízott feladatokban:

a, - belátta és beismerte tehetetlenségét, hogy a rábízott feladat meghaladja természetes képességeit és ezért segítségre van szüksége

b, - a legfontosabbat kérte – valójában mindenki esetében ez lenne a legfontosabb, de vajon hányan ismerik fel és hányan kérték volna a helyében? Különösen a társadalmi szerepvállalásuknál fogva felelősséget hordozó emberek esetében lenne szükség erre a hozzáállásra. Salamon a felelősség oldaláról közelített a királysággal járó feladathoz és annak nagyságát is tisztán látta (ld. indoklása 7-9.v.)

c, - "tetszett Istennek" a válasz, olvashatjuk, de hát kinek ne tetszett volna? Salamon megkapta, amit kért – „ímé adok néked bölcs és értelmes szívet, úgy hogy hozzád hasonló nem volt te előtted, és utánad sem támad olyan, mint te." (12.v. ld. még I. Kir. 4:29-30) A bölcsességnek az ígéretben megfogalmazott mértéke egyben arra is magyarázatot ad, hogy miért egyedülálló a mai napig Salamon bölcsessége. Sőt, Isten azzal fejezte ki megelégedését, hogy ráadásként mindazt megadta neki, amit mások ebben a helyzetben kértek volna (13.v.) – hiszen az ő esetében ezt annak veszélye nélkül tehette, hogy kárára válna a megajándékozottnak.

d, - a Biblia egy történettel érzékelteti, mit is jelentett és hogyan nyilvánult meg Salamon életében népe javára az a bölcsesség, amelyre a legnagyobb szükség van, ti. a megoldhatatlannak tűnő hétköznapi helyzetekben a belátás, a helyzetfelismerés és az ítéletalkotás.

A történet szerint két, korábban egy szálláson éjszakázó anya vitázott, hogy melyiküké az élő és melyiküké a halott csecsemő. Ellentmondásos állításukat tanúvallomás nem tudta eldönteni. 

Nagy feladat megtalálni az egyes ügyekben a helyes, igazságos, pártatlan ítéletet, de sokszor még nagyobb előbb az igazságot kideríteni, mint aztán magát az ítéletet megalkotni. Salamon ebben a helyzetben rendkívüli módon derítette ki az igazságot, próbára téve az anyai szív ragaszkodását, ezzel mutatva ki, hogy ki az igazi szülő. Eljárása annyira egyértelmű, annyira nyilvánvaló és meggyőző volt, hogy nem szorult magyarázatra. Az egész nép előtt világossá vált, ki az igazi anya, de az is, hogy királyukat természetfölötti bölcsesség vezeti :"És mikor hallotta az egész Izráel ezt az ítéletet, a melyet tett vala a király, félék a királynak orczáját, mert látták, hogy Isten bölcsesége van az ő szívében az ítélettételre." (I. Kir. 3:28) 
Egyedül ez a meggyőződés szolgálhat az igazi társadalmi stabilitás alapjául és ez kölcsönöz majd örök szilárdságot Isten országának is majd.

Salamon tevékenysége

Uralkodása

Salamon kezdeti uralkodását keménység jellemezte (I. Kir.2:12-46), de ennek meg volt az oka. Nem kegyetlenség, vagy bosszúvágy vezérelte, hanem a nemzet biztonságáért viselt felelősség:

a, Adónia újra lázadt:
A súnemita Abiság kezének elnyerésére irányuló kérése valójában igénybejelentés volt a trónra.

b, Joábot már régen meg kellett volna büntetni, hiszen két ízben is orgyilkosságot követett el (ld. II. Sám. 3:26-27 és 20:1-13). De Dávid idejében még nem volt elég erős a központi hatalom (II Sám. 3:37-39) ezért Salamonra várt a megszolgált büntetés kirovása.

c, Abjáthár áruló volt ugyan, de nem gyilkos, így a Dávid üldöztetése idején szerzett érdemeire tekintettel csak megfosztották a szolgálatától és száműzték. 

d, Sémei nem vett részt ugyan az összeesküvésben, de áthágta a korábban Salamonnal kötött egyezséget.

Bármilyen különös is, de a tisztogatás feladata is a bölcsességhez tartozott, sőt Dávid kifejezett hagyatéka volt (I Kir. 2:5-6, 8-9). Dávid mint tapasztalt uralkodó jól tudta, mekkora veszélyt jelentenek ezek az elvek nélküli, álnok emberek a trónörökös még meg sem szilárdult helyzetére és így közvetve Isten ügyére. (Elég arra emlékeznünk, hogy Isten kifejezett akaratával szemben Adóniát támogatták az utódlás kérdésében.). Megkegyelmezett Sémeinek, ahogyan Sault is megkímélte két ízben is, amikor a kezében volt. Azonban amiképpen Saulnak sem szolgáltatta ki magát, úgy Sémeire is felhívta fia figyelmét, mert tudta, hogy aki arra képes, amit Sémei tett az ő menekülése idején, az bármikor Salamon ellen fordulhat. 
Azt is figyeljük meg, hogy méltányos, elfogadható megállapodás született, közös megegyezéssel. Amikor Sémei áthágta az általa is elfogadott feltételeket, be kellett látnia, hogy méltán éri a büntetés.

Gazdaság, kereskedelem

Salamon uralkodását a nemzeti jólét és gazdagság idejeként tarthatjuk számon Izráel történelmében. Szerteágazó gazdasági kezdeményezései az élet minden területén éreztették hatásukat:
-  az építkezéseknek kedvezett a zavartalan béke és a gazdasági jólét kedvezett:
- a kor legkiemelkedőbb építészeti teljesítménye maga a templom volt
- a királyi palota is építészeti remekműnek számított 
- ú.n. "lótartó városok"-at épített Salamon
- az ipar területén a rézkohók érdemelnek említést (Esiongáber) 
- kiterjedt kereskedelmet folytatott hajóflottája révén (I. Kir. 9:26-28)

Tudományok, költészet
Salamon nem csak a gazdasági élet területén alkotott egyedülállót. Elmélyedt a természettudományokban (4:29), a  költészetben (Énekek éneke, Példabeszédek és Prédikátor könyve, valamint két Zsoltár szerzőjeként tartjuk számon) 

Salamon uralkodása az országhatárokon túl is éreztette hatását

Távoli uralkodók is látni kívánták országlásának eredményeit, körülményeit. Sába királynőjének látogatása (I. Kir.10:1-9) többféle tanulsággal is szolgál. Figyeljük meg, hogy

a, - A puszta tény, hogy a királynő vállalkozott a korabeli viszonyok között hosszú és fáradságos utazásra, beszédesen tanúskodik arról, hogy micsoda híre lehetett Salamonnak a maga korában. A leírásból az is kiderül, hogy királynő érdeklődését nem annyira Salamon gazdagsága, hanem sokkal inkább a bölcsessége ébresztette fel, amelynek nyilván az ott átutazók vitték hírét.

b, - Tiszteletre méltó alapossággal járt el a királynő, amikor nem elégedett meg azzal, hogy Salamon egyedülálló gazdagságát és pompáját szemlélte, hanem mintegy a "színfalak" mögé is betekintett, a "szolgák lakásai" is érdekelték. Ennek köszönhetően mi is megtudhatjuk, hogy Salamon mennyire más volt, mint az ókori Kelet, sőt az újabb kor legtöbb uralkodója: Ő nem népe szenvedése árán tett szert a saját dicsőségére és pompájára, hanem egy egész nemzetet emelt fel önmagával egyetemben.

c, - A királynő szavai, amelyekben tapasztalatát összegzi, azt bizonyítják, hogy ebben a korban megvalósult Isten eredeti elképzelése, hogy népének élete és példaadása az Ő ismeretét közvetítse és jó bizonyságul szolgáljon a többi népnek:
Figyeljük meg, hogy kiket mond a királynő "boldog"-nak és kit mond "áldott"-nak!
- Nem Salamon a boldog, hogy ilyen gazdag és bölcs, hanem a népe, hogy ilyen királya lehet és ennek áldásait élvezheti. 
- Nem Salamon az áldott, hanem az Isten, aki "szerette Izráelt", hogy ilyen királyt adott nekik.

Elképzelhető-e ennél nagyobb dicséret egy uralkodóra nézve? Különösen azt figyelembe véve, hogy ezt egy másik uralkodó állapítja meg róla! "Te meghaladtad bölcseséggel és jósággal a hírt, a melyet hallottam felőled" – állapította meg a királynő (I. Kir. 10:7). Bölcsesség és jóság - micsoda párosítása ez a nemes tulajdonságoknak! Milyen különleges személyiség lehetett maga a királynő is, hogy erre volt figyelme, fogékonysága éppen ezek ragadták meg és nem a múló gazdagság! 
Nem túlzás kimondani, hogy két igazán értékes ember, két kiváló uralkodó találkozott itt egymással.

Megjegyzés: A Salamonnak feltett kérdések nyilván nem találós kérdések voltak, hanem a királynő az élet lényegi kérdéseit fogalmazta meg, amelyek foglalkoztatták. Mi is ismerjük azt a tapasztalatot, hogy választ szeretnénk kapni valamire, és amikor meghalljuk, azonnal felismerjük, hogy csak ez lehet az igazi megoldás. Hasonló tapasztalatot élhetett át a királynő is. Ennek nyomán összegezte úgy látogatása tapasztalatát, hogy "Mind igaz, a mit az én földemben hallottam volt a te dolgaid felől és a te bölcsességedről,... ímé nékem a felét sem beszélték el: te meghaladtad bölcsességgel és jósággal a hírt, a melyet hallottam felőled."

A történetből azt is megértjük, hogy Salamon bölcsessége kiterjedt az államszervezés, sőt a hétköznapi élet megannyi területére is, "a szolgák udvarlásának módját", azaz a királyi udvart, az abban követendő magatartásformát is beleértve.

Salamon bukása

Különös, hogy Izráel első három királya közül mindegyik elbukott. Még különösebb, hogy erre mindhárom esetben (mint láttuk, még Sauléban is) jó, ígéretes kezdet után került sor.

A bukás okai

Míg Sault a saját felfuvalkodása és beismerésre való képtelensége tette tönkre, addig Dávid erkölcsi területen szenvedett vereséget. Salamon esetében nehéz kiragadni egyetlen területet, gyakorlatilag a királytörvényben szereplő, királyra vonatkozó tilalmak mindegyikét áthágta

a) sok (nagyon sok!!) feleség (1 Kir. 11.1-3)
b) sok ló (1 Kir. 4.26-28)
c) sok arany és ezüst (1 Kir. 10.22, 27)

Szomorú, hogy Izráel talán legígéretesebben induló, alázatos és engedelmes, rendkívüli képességekkel felruházott uralkodója végül az Isten feltételek áthágásának élő példájává vált!

Az ok az első pontban keresendő: "Salamon király pedig megszerete sok idegen asszonyt, még pedig a Faraó leányán kivül... olyan népek közül, a kik felől azt mondotta volt az Úr az Izráel fiainak: Ne menjetek hozzájok, és őket se engedjétek magatokhoz jőni, bizonyára az ő isteneik után hajtják a ti szíveteket. Ezekhez ragaszkodék Salamon szeretettel... és az ő feleségei elhajták az ő szívét."

Isten különböző meggyőződésű, így életükben különböző célt követő emberek házasságára vonatkozó tilalma végig nyomon követhető a Bibliában. (Ld. a vízözön előtt, a honfoglalás előtt, az apostoli levélben ("felemás iga" – II. Kor. 6:14) és a királytörvényben is). 
Isten tudta, hogy két különböző értékeket követő ember közös élete nem lehet boldog és ettől akarta megkímélni azokat, akik hallgatnak rá. 
De azt is tudta, hogy a boldogtalanságon túl annak a veszélye is fenn áll, hogy "elhajtják a szívét" az igazságra törekvő félnek. A közös élet, a mindennapok során észrevétlenül, fokozatosan (!) következik ez be és olyan méreteket ölthet, mint Salamon esetében: Ő, aki uralkodása elején megmentette a csecsemőt az édesanyjának, odáig jutott, hogy tisztelte a Molokot, egy olyan bálványt, amelynek gyermekeket áldoztak.

Salamon megtérése

Salamon élete abban a vonatkozásban mutat különbséget Sauléhoz képest, hogy noha ő is messzire eltávolodott Istentől, képes volt a megtérésére, önmaga megalázására, hibája nyílt elismerésére. Ennek bizonysága Prédikátor könyve, amelyben a király saját eltévelyedésének történetét örökítette meg és állítja elénk. Őszintén vall arról, ahogyan az élet legkülönbözőbb területein kereste a boldogságot (a lehetőségei révén megtehette), de semmiben sem találta. Végig az Isten nélküli élet értelmetlenségéről vall, gondolatainak summáját az utolsó fejezet, annak is főként a lezárása fogalmazza meg: "A dolognak summája, mindezeket hallván, ez: az Istent féljed, és az ő parancsolatit megtartsad; mert ez az embernek fődolga! Mert minden cselekedetet az Isten ítéletre előhoz, minden titkos dologgal, akár jó, akár gonosz legyen az." (Préd. 12:15-16)

Az őszinte önvallomás értékét különösen emeli, hogy egy rendkívüli és közismert személyiségtől származnak ezek a szavak, olyan valakitől, aki köztudottan bölcs ember, így a nem hívők számára is elgondolkodtatók a megállapításai. Ezek értéket az is tetézi, hogy megszólaltatójuk abban a helyzetben volt, hogy ki is próbálhatta a rossz utakat az életben és így hitelesen, tapasztalatból beszél!

Az egységes zsidó királyság kortörténete és régészeti emlékei 
( ie.1050 - 931)

Az egységes zsidó királyság rövid ideig, kb. 120 évig állt fenn. A világpolitikai helyzet kedvezett az új hatalom kialakulásának és megerősödésének. 
Nyugaton Egyiptom hatalmas belső válsággal küzdött, és ie. 1085 táján ketté is szakadt. A házasságok révén egybekapcsolt két fáraódinasztia külpolitikai vonatkozásban alapvetően passzívnak mutatkozott, inkább a belső, politikai-gazdasági problémák megoldásával volt elfoglalva. 
A Palesztinával keleten határos Mezopotámiában (a Folyamköz, azaz a Tigris és Eufrátesz folyók köze) ezidőtájt harcos nomádok, az ún. arámiak tűntek fel, akik hosszú évtizedekre védekező háborúkra kényszerítették az ottlakó, különböző népességű törzseket. 

A korszak régészeti elnevezése Vaskor I B - II A ( Iron Age, Israelita Period IB - IIA ), amelyről már elég sok ismerettel rendelkezünk. Jegyzetünkben ezek közül csak néhány fontosabbat emelünk ki:

1. Filiszteusok

A bírák korától kezdődően mintegy 300 éven át a zsidó törzsek legveszélyesebb ellenfelei a filiszteus népek voltak. A Biblia Sámuel, Saul és Dávid korában rengeteg összecsapásról számol be. Nevük jelentése: jövevény, idegen, vándor. Ám. 9:7 szerint Káftorból, vagyis Krétáról származtak. A történeti-régészeti források alapján is azt mondhatjuk róluk, hogy feltehetően az ie. II. évezred második felének nagy, vegyes etnikumú népvándorlási hulláma sodorta őket az Égeikumból (Kisázsia, a Görög szigetvilág) Palesztina területére. A vándorlás oka valószínűleg a térséget sújtó éhínség volt, amit még az egyiptomi gabonasegély-szállítmányok sem tudtak enyhíteni. A nélkülöző családok részben a szárazföldön szekereken, részben a tengerpart mentén hajókon indultak el új hazát keresni. Ezek az ún. "tengeri népek" felégettek, elpusztítottak mindent, ami az útjukba került, az egész Közel-Keletet megbolydították. Legtöbbet az egyiptomi forrásokból és a Biblia alapján tudunk róluk. III. Ramszesz fáraó (ie. 1198-1166 - Újbirodalom, XX. dinasztia) idején sikerült megfékezni az előrenyomulásukat. Az egyiptomi uralkodó Théba melletti, Medinet-Habuban álló sírtemploma falán kőbe vésette a tengeri népek felett aratott győzelmének történetét. A betolakodókat előbb a Nílus-deltában egy szárazföldi csatában állították meg, majd ie. 1185 körül egy tengeri ütközetben hajóikat is megsemmisítették. A fogságba esett harcosok és családok többféle törzshöz tartoztak, köztük voltak a Bibliában filiszteusnak említett pelesztek is, akiket ez egyiptomi ábrázolások furcsa, tollbokréta-szerű sisakkal jelenítettek meg. Egy rendkívül érdekes írott forrás, az ún. Harris-papírusz beszámol arról, hogy a fogoly filiszteusokat az egyiptomiak zsoldosként alkalmazták és nehéz katonai feladatokkal határerődökbe telepítették. Minden bizonnyal így kerültek immár hivatalosan (nem kizárt ugyanis, hogy egyes csoportjaik már korábban is beszivárogtak a tengerpartra) Kánaán délnyugati részének városaiba. Fő feladatuk a tengerparton végighúzódó észak-déli irányú forgalmas karavánút ellenőrzése volt.

A Kánaánban élő filiszteus törzsek hamarosan függetlenedtek a válsággal küzdő Egyiptomtól és immár saját hatáskörükben kezdtek területeik növelésébe. Öt nagy városukat – amelyeket a Biblia is megemlít – régészetileg beazonosították, részben fel is tárták : Askelón, Asdód, Gáza a tengerparton és Ekrón, Gát a szárazföld belsejében létesült. A filiszteusok gazdag leletanyaga, fejlett civilizációja élesen elválik a szomszédos zsidó települések anyagi kultúrájától. (Égei, kánaáni, egyiptomi hatásra utaló kerámia, jellegzetes filiszteus motívumokkal - például madáralak, bronz és vasfegyverek, ékszerek, jellegzetes házak, a kánaánita vallás speciális helyi változatára utaló templomok, kultusztárgyak.)

2. Gibea, Saul városa

Izrael első királya, Saul, a benjáminita Gibea városából származott, ezt tette meg királyi székhelyévé is. Az ókori települést a Jeruzsálemi hegyekben, alig néhány kilométerre a későbbi fővárostól, Tell-el-Fúl dombjával azonosították. Gibeát az ie. 1200 -as években alapították, egy ideig filiszteusok uralták, ők tették erődített várossá is. Valamikor ie. 1020 körül az izraeliták átépítették és Saul "királyi városa" lett. Főépületének alaprajza téglalap alakú (52x35 méter), alagútrendszerrel, fallal és négy sarkán tornyokkal megerősített, durván faragott kövekből álló erőd. A feltárások alapján a város egyértelműen egy korabeli adminisztrációs központnak tűnik, a kormeghatározást a jelentős mennyiségben előkerült edénytöredékek segítik

3. Jeruzsálem, Dávid, Salamon városa

A Biblia szerint Jeruzsálemet csak Dávid idején sikerült végleg elfoglalni a korábban ott lakó kánaánita jebuzeusoktól. Ezt követően az ifjú zsidó király jó érzékkel tette meg a várost az ország fővárosává.
Nevének jelentése: "a béke megalapozása". A település meglehetősen kedvezőtlen geopolitikai adottságokkal rendelkezik, távol van a nagyobb utaktól, vízforrásoktól (a Földközi-tengertől mintegy 50 kilométerre, a Holt-tengertől kb. 25 kilométerre), sziklás fennsíkok, hegyek ölelik körül, évi átlaghőmérséklete 18,8 C. A város maga kisebb völgyekkel tagolt dombokra épült, vízellátását hegyi források biztosították.
A zsidó foglalás előtti bronzkori település a délkeleti, ún. Sion-hegyen épült fel, kiterjedése kb. 4-5 hektár lehetett A jebuzeus erőd vastag falai, tornyai és a Gihon forrástól a városba vezető vízakna magas szintű építészeti-technikai ismeretekre utalnak. 
(Nem véletlen, hogy a zsidók Jeruzsálemet csak csellel tudták elfoglalni. Dávid katonái a vízakna titkos bejáratán keresztül jutottak az egyébként szinte bevehetetlen falak mögé).

A város a zsidó hódítás után gyors növekedésnek indult. Az egységes királyság korában benépesült a Sion-hegytől északra hosszan elnyúló Ofel-domb, amely egészen az ún. Templom-hegyig vezetett, ahol a központi szentély és a királyi palota állt. Dávid és Salamon kibővítette, megerősítette a városfalakat, így Jeruzsálem egyúttal a legfontosabb zsidó erőddé is vált.

4. Fönícia, a zsidó királyság kereskedelmi partnere

A "termékeny félhold" középső részén, a Földközi-tenger partvidékén, Palesztinától (a Kármel-hegységtől) északra húzódó keskeny földrajzi sávot nevezzük Föníciának. Az elnevezés a görögöktől ered, akik az itt lakókat "sötétes-barnabőrűeknek" (phoinixeknek) hívták. A föníciaiak magukat "kánaáninak" nevezték. A terület természeti adottságai kedveztek a földművelésnek ( árpa, búza, szőlő, olajfa, datolyapálma ), míg a Libanon hegység érceket és kemény, nehezen korhadó cédrusfát biztosított. A helybeliek a tengerben élő bíborcsigából értékes festéket, a föveny homokjából üvegárut gyártottak. Kézműveseik a kor legszínvonalasabb fém-, kerámia- és elefántcsont tárgyait készítették. Keskeny, gyors hajóikkal hihetetlen távolságokra vitték el áruikat: eljutottak Afrika és a mai Spanyolország területére is. A messzi országokban később a kereskedelmet könnyítő telepeket hoztak létre (például a híres Karthágót Afrikában) és ráálltak a sok hasznot ígérő emberkereskedelemre is. Meggazdagodtak, a luxus mindennapossá vált. 
Fönícia az ókorban nem volt egységes ország, kisebb-nagyobb települések laza szövetségéből, városkirályságokból állt. (Közülük a leghíresebbek: Ugarit – lásd előző régészeti fejezet – Türosz, Szidón, Büblosz.) Vallásuk kánaánita volt, hitük gyakorlatának brutalitása még a későbbi történetírókat is elképesztette (Hérodotosz, Diodorosz) Magas tudásuk emléke az ie. 1200 -as évektől használt 22 mássalhangzóból álló, betűjeles ábécé, amelyből görög-latin közvetítéssel a legtöbb ma használatos írás is kialakult.

Mindezek hátterén nem véletlen, hogy Dávid és Salamon éppen a föníciai királlyal kötött – mai kifejezéssel élve – nemzetközi kereskedelmi egyezményt, amelynek révén nyersanyagok és szaktudással bíró munkások érkeztek az északi szomszédtól. I. Kir. 5. fej.
Szintén jobban érthető az a közös expedíció is, amelyet Eisongaber (a mai Eilat) kikötőjéből a mesés Ofir aranybányáiba küldött Salamon. A vállalkozást a zsidó király finanszírozta, de föníciai és betanított izraelita hajósok, valamint az általuk épített hajók alkották a kereskedelmi flottát és annak legénységét. I. Kir. 9:26 -28

5. Salamon építkezései a zsidó királyság területén

I. Kir. 9:15 szerint Salamon király erődvárosokat építtetett királysága területén: Meggidót, Háczórt és Gézert. A régészeti kutatás mai álláspontja szerint ugyan mindhárom települést jóval a zsidó honfoglalás előtt alapították, de éppen Salamon korára, az ie. X. század közepére keltezhetően jelentősen átépítették. Yigael Yadin jeruzsálemi régész fedezte fel, hogy az említett városok védművei, a hármas kapuk, a kazamata falrendszerek (kettős fal, keresztfalakkal, amely "szobaszerű" helyiségek sorára tagolja a védművet) szerkezete, alapanyaga, megmunkálása, sőt még a mérete is (!) közel azonos. Ez a jelenség tudatos, összehangolt, központi tervezésre és kivitelezésre utal, amiről Királyok könyve rendkívül pontosan megemlékezett. Yadint éppen ez a bibliai feljegyzés indította arra, hogy háczori ásatásának eredményeit összevesse a Gezeri, majd a Meggidói falmaradványokkal, illetve dokumentációkkal és legnagyobb megdöbbenésére egyezéseket talált.