4. A honfoglalás és a bírák kora 

A korszak időbeli határai: i.e. 1405 - 1050

A korszakot tárgyaló bibliai szakasz: 
Józsué, Bírák, Rúth könyve, Sámuel I. könyve 1-9. fejezet

A fogalom jelentése: 
Miután Izráel letelepedett az ígéret földjén, Istentől választott vezetők, "bírák" álltak az élén és látták el az igazságszolgáltatás, valamint szükség esetén a katonai vezetés feladatát.

A korszak főbb eseményei:
- a honfoglalás
- a bírák kora

Az ígéret földjének kiterjedése
Isten nem csupán a Jordán és a Földközi-tenger között elterülő termékeny vidéket ígérte Izráelnek: "Minden hely, a melyet lábatok talpa megnyom, tiétek lesz, a pusztától a Libanonig, és a folyóvíztől, az Eufrátes folyóvizétől a nyugoti tengerig lesz a ti határotok" (V. Móz. 11:24). Isten szándéka tehát az volt, hogy egészen a távoli folyamig, az Eufráteszig terjedjen a választott nép országa. Erre ígéretet tett és támogatásáról is biztosította őket, de Izrael akaratán és erőfeszítésein múlt, hogy megvalósul-e ez az ígéret. Sajnos sohasem valósult meg, országuk sohasem érte el az ígéretben foglalt földrajzi kiterjedést.

4.1 Izráel kiterjedése Isten szándéka szerint
és Dávid korában

A honfoglalás

I.e. 1405-ben, 38 évvel a Kádesh-Barneánál bekövetkezett hitetlenség, meghátrálás, lázadás és vereség után (ld. IV. Móz. 13-14.fejezet, a 12 kém kiküldésének története) Izrael népe újra elérte Kánaán határát. Ezúttal Kelet felől, a Jordán túlpartjáról érkeztek, Jerikó vonalában.

A honfoglalás feladata most lényegesen nehezebbnek ígérkezett, mint az első alkalommal, mivel 
- nem nyomulhattak be közvetlenül az országba, hanem előbb a Jordánon, mint természetes akadályon át kellett kelniük,
- ráadásul a négy évtizeddel korábbi vereség hatása tovább élhetett mind az izraeliták, mind ellenségeik emlékezetében, ami közvetve bizonyára gyengítette a támadók és erősítette az őslakosok harci szellemét 

Isten kegyelmesen ellensúlyozta ezeket a hátrányokat: Izráel javára fordította azt, ami áthatolhatatlannak tűnő akadálynak látszott a számukra: A Jordán az áradásnak köszönhetően "minden partjai fölött" folyt (Józs. 3:15) mégis átkeltek a folyón, ugyanúgy, mint azt az előző nemzedék tette a Vörös-tengernél. Így a pusztai vándorlás során felnőtt újabb nemzedék is személyesen élhette át Isten hatalmának a kivonuláskor már megtapasztalt rendkívüli megnyilvánulását, és a kánaániták is friss bizonyságát szerezhették annak, hogy Izráelt valóban természetfölötti erő támogatja az előrenyomulásában.

A honfoglalás menete 

Józsué könyve alapján követhetjük nyomon a honfoglalás útvonalát.

1. - A Jordánon túli országrész, Hesbon és Básán királyságának meghódítására még Mózes idején került sor. Két és fél törzs, Rúben, Gád és Manassé fél törzse telepedett le itt. (V. Móz. 3:12-17)

2. - Átkelés a Jordánon: i. e. 1405 (3-4. fejezet)
A Jordán melletti táborhely neve Gilgál (4:19)

3. - Jerikó elfoglalása (6:1-21) 
A város Kánaán meghódítása szempontjából kulcsfontosságú volt. Ezt földrajzi helyzetének és erődített voltának köszönhette. Ha sikerül bevenniük a város, azzal megvetik lábukat a Jordán jobb partján, ráadásul aláássa az amúgy is lényegesen gyengébb védelmi képességekkel rendelkező városok védőinek harci szellemét. Vereség esetén ugyanakkor erősödik az őslakosság ellenállása és harci kedve.
Nyilván ezt látta át Józsué és ezért küldött ki kémeket, míg ő maga visszavonult, hogy Isten közelségét keresse és tanácsát kérje. Közeledése nem is maradt megválaszolatlan, ld. Józs. 5:13-6:15.
A kémek azzal a kedvező hírrel tértek vissza, hogy a város lakóit hatalmába kerítette a félelem, ugyanakkor az ellenállás mellett döntöttek. Az egyetlen kivételt egy nő jelentette, aki elrejtette őket, mert a hallottak alapján meggyőződött róla, hogy az élő Isten ereje kíséri a népet, amelytől most oltalmat is kért (Józs. 2. fejezet).
Izrael seregei Isten rendelkezéseit követve – újabb csoda révén – bevették a várost, és Ráháb személye, hozzátartozói és javai kivételével mindent elpusztítottak. (Jerikó elpusztításának tényével kapcsolatban ld. a fennmaradt régészeti emlékeket a fejezet végén, okait pedig lentebb, a népirtás kérdésével összefüggésben!)

4. - Ai elfoglalása (8:1-29)
Ainál egy Ákán nevű ember becstelensége és a korábbi győzelem okozta magabízás következtében kudarcot és vereséget szenvedtek, de végül bevették a várost. Hibát követtek el, amikor nem kérték ki Isten tanácsát, Aki nyilván előre is leleplezhette volna Ákánt.

5. - Oltárépítés, az áldás és átok ünnepélyes kihirdetése Sikemnél, a Garizim és Ebál hegyén (8:30-35, lásd V. Móz. 27:11-29:1) 
Isten eredetileg Ábrahámmal, a nép ősatyjával kötött szövetséget. Később, az egyiptomi szolgaságból szabadult és nagy néppé duzzadt utódaival ezt megerősítette a Sinai hegynél, most pedig újabb 40 év elteltével a pusztai vándorlás után az újabb nemzedékkel is megerősítette azt, immár az ígéret földjének határain belül. Fontos látnunk, milyen nagy hangsúlyt kapott ekkor is a mindig visszatérő, de rendszerint figyelmen kívül hagyott szempont, ti. hogy Isten ígéretei feltételesek, és ha a feltételek az emberi oldalon nem teljesülnek, jogosulatlan igényelni, vagy elvárni az ígéretek teljesítését Isten részéről.
Isten kihirdette, milyen következményekkel kell számolniuk engedetlenség esetén. Ugyanúgy tudhatták döntésük súlyát és következményeit, mint pl. az első emberpár is. Ebből azt is megérthetjük, hogy Isten mindenki iránt azonos, következetes és méltányos bánásmódot követ.

6. - Szövetség Gibeon városállam lakóival.
Az öt kánaánita király felvonulása Gibeon ellen Jeruzsálem királya vezetésével, majd megütközésük Józsuéval. Döntő győzelem, az ellenséges erők megtörése (10. fejezet). A nevezetes, csodálatosan hosszú nap (10:12-14).

7. - A déli hadjárat
Makkedda, Libna, Lákis, Eglon, Hebron, Debir és Gáza bevétele egyetlen hadjárattal. Visszatérés a Gilgálban lévő táborba (10:28-43).

8. - Az északi hadjárat
A kananeus, emoreus, kitteus, perizeus, khivveus, jebuzeus királyságok szövetsége Józsué és népe ellen. Izráel újabb fényes győzelme Házornál (11:9-20).

9. - Hebron bevétele
Káleb utalásai szerint (Józsué 14:7, 10), valamint a pusztában töltött 38 évet figyelembe véve, i.e. 1398-ban került sor a város elfoglalására, tehát ekkor még tartott a honfoglalás, azaz a Jordánon történt átkeléstől az ország felosztásáig legalább 7 esztendő telt el.

10. - Az ország megnyugszik a harcoktól. 
Összesen 31 városállamot győztek le az izráeliták. (Lásd Józsué 12. fejezet)

A harc jellemzése

Józsué 11:18-20
Még mindig sok elfoglalni való föld maradt az ország különböző részein, noha az ellenség ellenállása megtört és az izráeliták letelepedhettek az országban. Az egész területet – beleértve a még meghódítatlan tájegységeket is – sorsvetéssel osztották ki a törzsek között. Isten ígéretet adott, hogy az egyes törzseket is támogatni fogja a honfoglalás folytatásában és befejezésében.

Józsué 13:1-8; 14:3
Önmagában az a tény, hogy az ország elfoglalása fokozatosan ment végbe, nem ellenkezett Isten tervével, hiszen Ő maga jelentette ki, hogy "nem egy esztendőben űzöm őt [a kánaánitákat] ki előled, hogy a föld pusztává ne legyen, és meg ne sokasodjék ellened a mezei vad. Lassan-lassan űzöm őt ki előled, míg megszaporodol és bírhatod a földet." (II. Móz. 23:29-30) Sokkal inkább az jelentette a gondot, hogy Izráel önző szempontoknak engedve – amelyekre a bírák korának tárgyalásánál, a fejezet második felében térünk ki részletesebben – felülbírálta Isten rendelkezését és megkímélt olyan népeket is, amelyeket Isten kiirtásra ítélt. Ezek később katonai ellenfélként és a bálványimádás és erkölcstelenség kísértésének közvetítőiként is súlyos terhet jelentettek a számukra.

4.2 A honfoglalás útvonala
(térkép)

A népirtás problémája

A Biblia megismerésére vállalkozók közül a legtöbben talán ezen a ponton akadnak el és hagynak fel az olvasással, mivel egész népek kiirtása – nőket, gyermekeket és még az állatokat is beleértve – érthetetlen, feldolgozhatatlan és elfogadhatatlan a számukra. Ez egyáltalán nem meglepő, ha figyelembe vesszük, hogy a Bibliával ismerkedő olvasót nem ismerhet minden összefüggést.
A kérdés megértésében az alábbi bibliaversek és szempontok átgondolása jelenthet segítséget:

1, Kegyelmi lehetőségek – türelemidő
I. Móz. 15:16
Noha a "gonoszságuk még nem telt be" kifejezés már elhangzásakor is a végső határ közelségét érzékeltette, mégis, történelmi mértékkel mérve is hosszú, 400 éves türelmi időszak előzte meg az ítélet végrehajtását. 
Emellett Isten pozitív példáról és késztetésről is gondoskodott Kánaán őslakói számára a közöttük lakó és tanúskodó pátriárkák által, ami azt jelenti, hogy nem csak időt adott a megjobbulásukra, hanem fáradozott is megmentésükön (vö. Ezék. 18:32).
Ugyancsak a figyelmeztetésüket szolgálhatta a romlottság szempontjából előrehaladottabb állapotban lévő Sodoma és Gomorra korábbi pusztulása.

2, A gonoszság "betelése" vagy "megsokasodása"
A Biblia szerint az ember eljuthat a megromlásnak egy olyan fokára, ahol megszólíthatatlanná válik Isten Lelke számára, aki belátást, megbánást kíván munkálni bennünk (szakkifejezés a Bibliában, ld. I.Móz. 6:5 és 12, Jóel 3:13-14, Mt. 24:12 vö: Mt. 24:37). Ezzel maga zárja be önmaga előtt kegyelem ajtaját, a sorsa eldől. Semmi sem indokolja tovább az életének, mint próbaidőnek a folytatását, mert ő maga megtérni képtelen, ugyanakkor a romlottság forrásaként él és fertőzi környezetét. A kánaániták ilyen állapotba süllyedtek, aminek a reménytelenségét még az is fokozta, hogy ez az egész társadalmukra kiható, átfogó jelenség volt, nem léteztek a jónak szigetei, mint jóra ösztönző erő a körükben.
Ábrahám közbenjárása Sodomáért és Gomoráért azt bizonyítja, hogy egy ilyen ítéletre már akkor sem kerül sor, ha csak tíz igazat talál Isten egy városban (I. Móz. 18:20-32). 

3, Isten pontosan különbséget tett, hogy mely népeket vagy népcsoportokat hagyjanak meg a kiirtandók között. Ez az un. "szelektivitás", azaz senki sem eshetett és eshet áldozatául az ítéletnek pusztán azért, mert egy arra érett tömeg közepette él (ld. Lót és családja megmentése Sodomából, vagy Ráhábot és családjáé Jerikóból!)
:
V. Móz. 2:4-9; 19; 37

4, Rendszerint megtaláljuk az indoklást, a pontos meghatározást is, hogy miért sújtja Isten ítélete ezeket a népeket: "az ő istentelenségükért", "az ő utálatosságaikért veszíti el e népeket az Úr" (ld. alább idézett szakaszok). Erkölcseik, vallásaik visszataszítóak voltak Isten szemében (ld. az erre vonatkozó régészeti emlékeket a fejezet végén).
V.Móz. 7:1-5, V.Móz. 9:3-5
V.Móz. 20:16-18, III. Móz. 20:22-23

5, Izráelnek ebből meg kellett értenie, hogy: "Ha pedig... idegen istenek után jársz, és azoknak szolgálsz, és meghajtod magadat azoknak;... végképen elvesztek, mint azok a nemzetek, a kiket az Úr elveszt előletek, azonképen vesztek el..." (V. Móz. 8:19-20) Valóban, azonos bűnök esetén Isten azonosan bánt a választott néppel is – nem volt részrehajlás, vagy megkülönböztetés. (Ld. pl. Bírák könyve 19-21. fejezetében a benjáminiták bűne és ezért büntetése is pontosan megfelelt az őslakosokénak.)

"Kánaán lakóinak elég ideje volt a megtérésre. Hiszen pusztulásuk előtt negyven évvel a Vörös-tenger megnyílása és az Egyiptomra mért csapások Izráel Istenének hatalmáról tanúskodtak. Most, Midián, Gileád és Básán királyának veresége további bizonysága volt annak, hogy Jehova minden istenek felett áll. Lényének szentségét és a tisztátalansággal szembeni utálatát pedig az a kemény ítélet bizonyította, amellyel Izráelt büntette a Baál-Peór feslett szertartásain való részvételért. Jerikó lakói ismerték mindezeket az eseményeket, és sokan voltak, akik osztották Ráháb meggyőződését (ld. pl. Józsué 2:10-11 és 9:24), de megtagadták, hogy engedelmeskedjenek Izráel Istenének. Az özönvíz előtti emberekhez hasonlóan a kánaániták is csak azért éltek, hogy káromolják az eget és tisztátalanná tegyék a földet. Mind a szeretet, mind az igazságosság úgy kívánta, hogy ezek az Isten ellen lázadók, akik embertársaik ellenségei, gyökerestől kiirtassanak.”
 (Ellen G. White: Pátriárkák és próféták, i. m., a Jerikó bevétele és a Józsué utolsó szavai c. fejezetekből)

Józsué személye

Isten nem engedhette meg Mózesnek, hogy belépjen az ígéret földjére, mert noha csak egyszer veszítette el a türelmét a lázongó népért végzett több évtizedes szolgálata során (IV. Móz. 20. fej.), ha ez következmények nélkül marad, a nép azt hihette volna, hogy az előljárók többet engedhetnek meg maguknak, mint az egyszerű emberek. Ezért Isten magához szólította Mózest. (Szó szerint – ld IV. Móz. 27:12-13, Júd. 1:9). Halálának oka ugyanakkor nem az élemedett kor, a küzdelmekkel teljes 120 esztendő, vagy a testi gyengeség volt (V. Móz. 34:7), hanem az, hogy küldetését bevégezte és a népet más valakinek kellett továbbvezetnie. 
Az utódról maga Isten gondoskodott.

Maga Isten választotta ki Józsuét Mózes utódjául:
IV.Móz. 27:18-23; Józsué 1:1-9
V.Móz. 31:23

Nagy feladat hárult Józsuéra
Helyzetét két körülmény tette különösen nehézzé:
- egyrészt egy olyan egyedülálló személyiségtől kellett átvennie a nép vezetésének felelősségét, mint Mózes, 
- másrészt erre közvetlenül a nagy feladat, a Kánaánba történő belépés előtt került sor.
Józsué nyilván felmérte, átérezte a feladat nagyságát és a rá háruló felelősséget, ezért ítélte Isten szükségesnek, hogy visszatérő módon bátorítsa (V. Móz. 31:7, 23, Józs. 1:6,7,9)

Józsué személye

Józsué alapvetően más alkat volt, mint Mózes – hiszen nincs két egyforma ember – de más erényekre is volt szükség Izráel történelmének ebben az időszakában! Addig a pusztában összezárt, a reménytelenség ellen küzdő, lázongó népet kellett vezetni, most azonban volt ami lekösse figyelmüket, igaz, egyúttal félelmetes, emberileg lehetetlennek tűnő is volt a feladat: meghódítani Kánaánt az őslakóktól. A hadvezetésben járatos katonai vezetőre volt tehát szükség, aki tapasztalataival együtt is képes alárendelni magát és engedelmesen követni Isten utasításait. Józsué személyében egyesültek ezek a tulajdonságok.

Figyeljük meg, hogy Isten emberi eszközei tehát az engedelmességben, az Istentől való függésben voltak egyek, miközben személyiségük, adottságaik, képességeik eltérőek voltak! A hit tehát nem az egyéniség elvesztését, hanem ellenkezőleg, annak igazi kibontakozását szolgálja!

Előkészület a nagy feladatra

Isten Mózeshez hasonlóan – akit jóelőre nevelt, 40 évig Egyiptomban taníttatva, 40 éven keresztül pedig a pusztában juhok pásztoraként készítve fel – Józsuét is készítette, nevelte a nagy feladatra a pusztai vándorlás 40 éve alatt: 
- a Sínai hegyen Józsué kísérte el Mózest addig a pontig, amíg kísérhette (ld. ua. más ember számára a hegyhez is tilos volt közelíteni – II. Móz. 19:11-13)
- az amálekiták elleni emlékezetes csatában (ahol Áron és Húr tartotta Mózes kezeit – II. Móz 17. fej.) ő volt a hadvezér
- a Kádeshből kiküldött 12 kém egyike volt, ő és Kálebbel tartottak ki azon az állásponton, hogy Isten segítségével lehetséges Kánaán meghódítása, függetlenül az őslakosok katonai erejétől

Hibái:

Ábrahámhoz és a hit más nagy alakjaihoz hasonlóan ő sem volt mentes a hibáktól, tévedésektől:
- Feltehetően a jerikói diadal hatására anélkül készítette elő a jelentéktelen erődítménynek tűnő Ai ostromát, hogy Isten tanácsát kikérte volna. Az eredmény kudarc lett.
- A gibeoniták álruhát öltő és Izráelt megtévesztő követeivel is anélkül tárgyalt és lépett szövetségre, hogy kikérte volna Isten tanácsát, aki a csalást nyilván leleplezhette volna. (Józsué 9:14 és 18/b)

Figyeljük meg, hogy három lehetséges viszonyulás, magatartásforma mutatkozott a kánaániták részéről a honfoglalás ténye és az azt kísérő isteni megnyilatkozások iránt:
- "be- és elzárkóztak", mint pl. Jerikó lakói (Józs. 6:1), akik tudatában voltak ugyan Isten hatalmának, de elszántan, megátalkodottan szembeszegültek Vele.
- a gibeoniták, akik ugyan nem mertek nyíltan szembeszegülni Istennel, de nem is tértek meg, csupán a csalás eszközéhez folyamodva próbálták menteni az életüket (Józs. 9. fej.)
- a sajnos meglehetősen elszigetelten jelentkező igazi megoldásra Ráháb esete jelenti a példát, aki meggyőződött és ez alapján vállalt közösséget Isten népével (Józs. 2:10-12)

Erényei: 

Az alább felsorolt bibliai szakaszok ellenben jól szemléltetik Józsué fentiekben felsorolt nemes tulajdonságait:
- gondoskodott arról, hogy emlékköveket hozzanak a Jordánból a nép és a későbbi nemzedékek emlékeztetésére (Józs. 3:9-13)
- Isten tanácsát várta Jerikó ostroma előtt (Józs. 5:13-15 és 10:12-14)
- nem riadt vissza a feladattól, amikor arra volt szükség, hogy Ákánt a bűnével kitisztítsa Izráelből (Józs. 7:19, 25)
- Élete alkonyán, a nép lelki érdekeiért érzett felelősségtől vezéreltetve országgyűlést hívott össze azzal a céllal, hogy megerősítse őket Isten oldalán az állásfoglalásukban arra az időre, amikor ő maga – irányt mutató lényével – nem lesz már közöttük (Józs. 24:14-25).
A néphez intézett beszédének kiemelkedő tanulságai:
- Döntésre biztatta őket: "válasszatok". Vagy az élő Istent, vagy más isteneket, de ne halogassák ennek a kérdésnek a tisztázását, megválaszolását az életükben. 
- Nem mondta meg, nem erőltette, hogy milyen irányba döntsenek. Annak fontosságát hangsúlyozta, hogy ők döntsenek, ki-ki magáért és minél előbb – a lelkiismereti szabadság jegyében. Mindez annak a hátterén érdemel különös figyelmet, hogy ők a "választott nép"-et alkották, ahol talán elfogadhatónak tartanánk a kényszert.
- Ugyanakkor nem hagyott kétséget a helyes döntés felől és személyes példaadásával kívánta őket erre ösztönözni: "Hogyha pedig rossznak látjátok azt, hogy szolgáljatok az Úrnak: válaszszatok magatoknak még ma, a kit szolgáljatok; akár azokat az isteneket, a kiknek a ti atyáitok [vers 2.] szolgáltak, a míg túl valának a folyóvizen, akár az Emoreusok isteneit, a kiknek földjén lakoztok: én azonban és az én házam az Úrnak szolgálunk." (Józs. 24:15)
Ebből megérthetjük, hogy a helyes magatartás a döntés, az állásfoglalás ösztönzése, az irányt ugyanakkor senkinek sincs joga megszabni, ellenben elvárható, hogy életpéldával támasszuk alá.
- Timnáth szeráhnak nevezték azt a területet, amely végül Józsué öröksége lett (Józs. 19:49-50). A név jelentése "a megmaradt rész". Annak emlékét hordozza, hogy a nagy feladatot végrehajtó vezető, akire az ígéret földjének elfoglalása és felosztása is hárult, önmagát utoljára hagyta. Vajon hányan jártak volna el így hasonló helyzetben?

A bírák kora

A bírák a nép istentől választott vezetői voltak. Az igazságszolgáltatás, a polgári vezetők feladatát látták el és szükség esetén katonai vezetőkként is felléptek. Ilyen értelemben már Mózes és Józsué is a bírák közé számítható, de rendszerint a Józsué halálától az első királyig terjedő időszakot értjük "bírák korán", ami i.e. 1400 táján kezdődött és i.e. 1050-ig terjedt.
Azt az államformát, amelyben Izrael ekkor élt – és Isten szándéka szerint mindig is élnie kellett volna – teokráciának nevezzük, ami annyit jelent, hogy Isten volt az uralkodó, az ő akarata érvényesült (a modern "demokrácia" kifejezéshez hasonlóan, amely "népakarat"-ot jelent). 

A teokrácia lényege tehát, hogy Isten az uralkodó, az ő akarat érvényesül. Ennek következménye, hogy:
- törvényalkotás nincs, ti. Isten a törvényeket már megalkotta (a polgári életre vonatkozóan is!), azokat "csupán" alkalmazni kellett
- az alkalmazás a bíra (később a király) feladata volt
- a bírák idején nem létezett un. "államaparátus", a vitás ügyekben a bíra döntött. Amennyiben a törvény szerint halálbüntetés járt, azt a vérbosszúért felelős rokon hajtotta végre (bizonyos esetekben, az elitélés jeleként a közösség egésze is részt vett ebben – ld. megkövezés). Amennyiben a cselekmény nem élet vagy erkölcs ellenes volt, és az okozott kárt anyagilag jóvá lehetett tenni, akkor meg kellett fizetni, a jóvátételi résszel tetézve. Ennek egyrészt visszatartó ereje volt, másrészt az anyagi károkozáson túli veszteséget is ellentételezte. Amennyiben valakit hamis tanúzáson értek, a törvény az egyszerű, méltányos és mindenki által könnyen belátható ítéletet szabta rá: az legyen a büntetése, amit a felebarátjának okozott volna, ha nem derül ki a hamis tanúzása. 

Figyeljük meg, hogy az Istentől kapott polgári törvények 
- egyrészt az áldozat érdekeit védték (jóvátétel), 
- másrészt visszatartó erőt kívántak jelenteni a bűnelkövetők számára, ezzel az egész társadalom életét, jövőjét védve (V. Móz. 19:19-20).
Nem volt céljuk ugyanakkor a nevelés, ezért az elzárás nem szerepel (!) a lehetséges büntetések sorában az ószövetség idején (az újszövetségi korban már a római jogrend érvényesült Júdeában!). Érdemes ezt összevetnünk korunk igazságszolgáltatási gyakorlatával és annak hátulütőivel, ti. azzal, hogy 
- jobbak lesznek-e a börtönt megjárt emberek, 
- könnyen illeszkednek-e be a társadalomba, 
- segítséget jelent-e az áldozat számára, ha kártérítést nem kap, de a tettest megbüntetik
és még folytathatnánk a sort. Ebből is látszik, hogy Izráel hétköznapi életére is kihatottak annak áldásai, hogy Isten volt az uralkodójuk és igazgatta a társadalom életét.

A korszakra a ciklikusság jellemző

a, Józsué és a pusztát megjárt nemzedék halála után az utódok eltávolodtak Istentől.
b, A lelki hanyatlás következtében – Isten támogatását elveszítve – képtelenek voltak megvédeni magukat a környezetükben élő és rájuk támadó népekkel szemben.
c, Ennek eredményeképpen idegen fennhatóság alá kerültek és hosszú, nemegyszer évtizedekben mérhető elnyomás következett.
d, Amikor terheik súlya alatt görnyedve felismerték hibáikat és Istenhez fordultak szabadításért, Ő meghallgatta őket, bírát támasztott, aki többnyire a katonai felszabadítást műveletét is vezette, majd, mint Istentől választott és mindenkitől elfogadott tekintély ítélt, bíráskodott a nép körében.
A bíra halála után azonban rendszerint minden kezdődött előröl, ti. az a, b, c és d, pontokban foglaltak ismétlődése.

A rossz befolyás közvetlen közelről áradt rájuk, amit annak köszönhettek, hogy nem hajtották végre Isten rendelkezését és egyes kánaánita népcsoportokat megkíméltek a kiirtástól. Ebben nem az emberbaráti szeretet vezette őket, hanem nagyonis önös szempontok:
- a félelem és vonakodás az emberileg nehéz küzdelmektől (ld. pl. "vasszekerek" - Bír. 1:19, 27), ami a Jordánon történt átkelés és Jerikó bevételének tapasztalatával a hátuk mögött elfogadhatatlan volt
- az anyagias megfontolások, amikor meghódoltatták, de csak adófizetőkké tették az Istentől pusztulásra ítélt népeket (Bír. 1:28 – ld. még 30, 33, 35). Azt gondolták, hogy hasznosabbak lesznek a számukra így, mintha elpusztítják őket.
Az így ottmaradt népekkel ráadásul házasságok révén is elvegyültek, amelyektől Isten jóelőre óvta őket (V. Móz. 7:2-3).
Mindennek eredményét Isten előre megjövendölte: "tövisek lesznek az oldalukban" - (Bír. 2:1-3). Az anyagi előny, amit így szereztek nem volt mérhető ahhoz a veszteséghez, amit a bálványimádásnak a szomszédságban, sőt családjaikban folyamatosan velük élő kísértése és annak következményei jelentettek.

A bírák közül azoknak a személyét és történetük fontosabb mozzanatait emeljük ki, akikről – nyilván a tanulság okán – a Biblia is részletesebben megemlékezik:

Gedeon
(Bír. 6-8. fej.)
Ahogyan József története az álmok története a Bibliában, úgy Gedeoné a jeleké. Akik bizonyosságot szeretnének Istentől, gyakran jelek formájában várják a választ. Pedig a Biblia szerint korántsem mindennapos ez a jelenség, hiszen Isten éppen azért adta a Bibliát, hogy a gondolkodás, a belátás képességét alakítsa ki és erősítse meg bennünk minden élethelyzetben.
Rendkívüli helyzetekben azonban Isten sem zárkózott el a jeladás elől. Így történt Gedeon esetében is, akit különlegesen nehéz feladattal bízott meg: A népet 7 éve elnyomásban tartó, rendkívül erős hadsereg ellen kellett harcot kezdeményeznie. (Az ellenséges haderőt a mídiániták, amelekiták és a napkeletiek szövetsége alkotta).
Gedeon annak bizonyságául, hogy csakugyan Isten elhívását közvetítette az angyal, olyan jelet kért, ami rendkívüli volt és alkalmasnak látszott az egyértelmű válaszadásra: Reggel a fűre kitett gyapjú legyen nedves, míg a környezete száraz. Így történt. Gedeonban nyilván bizonytalanság ébredt, hogy ennek természetes magyarázata is lehet (a gyapjú magába szívta harmatot), ezért nagy tisztelettel, de egy ellenpróbát kért: maradjon száraz a gyapjú a harmattól nedves füvön. Ezt a jelet is megadta Isten annak alátámasztására, hogy csakugyan Ő jelölte ki Gedeont a küldetésre (6:37-40). 

Szükség is volt a megerősítésre, mivel az ellenséges haderő 135 ezer főt számlált (Bír. 8:10) míg Gedeon serege mindössze 32 ezret. Ilyen körülmények között jelentette ki Isten, hogy "Több ez a nép, mely veled van, hogysem kezébe adhatnám Midiánt; Izráel még dicsekednék velem szemben, mondván: Az én kezem szerzett szabadulást nékem!" (Bír. 7:2). Mennyire jól ismeri Isten az emberi természetet, ti. hogy miközben hajlamosak vagyunk a közelgő veszélytől félni és azt eltúlozni, annak elmúltával ugyanolyan erős bennünk a hajlandóság a magabiztosságra és arra, hogy a megoldást a magunk erejének és bölcsességének tulajdonítsuk.
Ezért szólította fel Gedeont, hogy alkalmazza azt az izráeliták hadviselésében mindenkor érvényes elvet, hogy "A ki fél és retteg, térjen vissza, és menjen el a Gileád hegységről" (Bír. 7:3 – vö. V. Móz. 20:8 )
Az így 10 ezer főre apadt sereget Isten újabb próba elé állíttatta: a vízivás mikéntje döntötte el, hogy ki alkalmas a harcra (Bír. 7:4-5). Ez a próba nem volt öncélú: a katonák mértéktartását, fegyelmezettségét, vagy éppen mohó nemtörődömségét tette próbára egy olyan veszélyhelyzetben, amikor az ellenség és az ütközet ideje közel volt és éppen annak helyszíne felé tartottak. Mindössze 300-an voltak, akik útban a csata felé nem hasaltak neki az ivásnak, hanem a kezükbe vettek vizet és továbbhaladtak feladatuk elvégzésére. Látszólag kevesen voltak, de Istennek ennyi elég volt (Bír. 7:7). Neki sohasem erőre van szüksége, mert azt ő testesíti meg, hanem olyan eszközökre, akiken keresztül hitük, lelki alkalmasságuk révén az isteni erő megnyilvánulhat.
Bizonyára nagy hitet igényelt Gedeontól, hogy lemondjon a serege túlnyomó részéről és azokat is hazaküldje, akik nem mentek el önként, hanem készek lettek volna harcolni. Mégis bízott Istenben és engedelmeskedett az utasításnak. Isten is értékelte engedelmességét és nem hagyta magára. Együtt tudott érezni vele ebben a nehéz, hitet próbáló órában és ezúttal maga ajánlott neki jelet, hogy bátorítsa (Bír.7:8-15).  Ennél meggyőzőbb bizonyosságot nem adhatott volna: ellenséges katonák kapták a kijelentést és magyarázták annak jelentését, aminek Gedeon fültanúja lehetett. 
Ebből megérthette Gedeon – és vele együtt mi is, – hogy nehéz nekünk alkalmas jelet kérni, mennyivel jobb Isten bölcsességére bízni magunkat, mert ő jobban tudja, mi az a jel, amihez még a mi kételkedésre hajlamos lelkünkben sem férkőzhet kétség.
Gedeon tehát megerősödött, a csata rendkívüli körülmények között megvívásra került és a 300 izráelita győzelmével végződött (Bír.7:16-22).

A történet további tanulságokkal is szolgál: 
Mielőtt megkezdődhetett volna Izráel felszabadítása, reformációt kellett végrehajtani, ami egyet jelentett a bálványáldozati kultuszhelyek lerombolásával. Gedeon éjszaka végezte el ezt a feladatot, így kész helyzet elé állította a város lakóit, akiknek a közhangulata Gedeon apjának határozott fellépése nyomán gyorsan megváltozott.

A legfontosabb kérdés mégis az, hogy miért éppen Gedeonra esett Isten választása? 
"És az Úr hozzá fordula, és monda: Menj el ezzel a te erőddel, és megszabadítod Izráelt Midián kezéből. Nemde, én küldelek téged?" (Bír. 6:14) 
Miben állt Gedeon ereje, mire hivatkoznak a küldött szavai? 
Az előző versben azt olvassuk, hogy "Gedeon pedig monda néki: Kérlek uram, ha velünk van az Úr, miért ért bennünket mindez? és hol vannak minden ő csoda dolgai, a melyekről beszéltek nékünk atyáink, mondván: Nem az Úr hozott-é fel minket Égyiptomból?! Most pedig elhagyott minket az Úr, és adott a Midiániták kezébe." 
Tehát Gedeon gondolkozó ember volt. Nem törődött bele a népe állapotába, foglalkoztatta annak az oka és emlékezett Isten korábbi csodáira. Nem felejtette el Istent és várta a megoldást. Ez a lelki és erkölcsi erő és beállítottság képesítette a rábízott feladat elvégzésére.

Sámson

A testi erő tekintetében Sámson minden embert felülmúlt, az erkölcsi erő tekintetében azonban a világ leggyengébb emberei közé tartozott. Héber származása elve tiltotta, hogy pogány nőt vegyen feleségül. Ráadásul Isten különleges feladatra hívta el és képesítette, amit rendhagyó születési körülményei is jeleztek. Mégis, visszatérő módon filiszteus nők nyerték el a tetszését és még azzal sem törődött, hogy törvényes keretek között éljen velük. Amikor kalandjai révén bajba került, a népe javára kapott rendkívüli erejét hetvenkedve a maga érdekében használta fel. Végül csapdába esett, mert szeretője kiszolgáltatta ellenségeinek.
Életútja az eltékozolt élet és lehetőségek elrettentő példája, aminek a fájdalmas voltán az sem változtat, hogy élete végén megtért és Isten mégegyszer felruházta azzal az erővel, amelyet egész élete során a jó ügy szolgálatába kellett volna állítania.

Jefte

Jefte története (Bír. 11-12. fej.) hasonló a többi szabadításéhoz. Amiért a bibliaolvasó számára emlékezetes marad, az rendszerint a lánya megáldoztatásának kérdése, ti. hogy valóban sor került-e rá.
A válasz egyszerű, minden bizonnyal nem. 
- Izráelben tilos volt az emberáldozat. Míg Isten minden elsőszülöttet magának igényelt, hogy ezzel is az Ő elsőszülöttjében hozandó áldozatra emlékeztessen és ezzel bátorítson, az emberek esetében állattal kellett megváltani az emberéletet és a Lévi törzsét egyetlen tömbként kellett odaszentelni Isten szolgálatára Izráel mindenkori elsőszülöttei helyett.
- Maga a történet szövege is arra utal, hogy hasonló felajánlást jelentett Jefte lánya esetében a fogadalom betöltése: "Az pedig elment és az ő leánybarátai, és siratta az ő szűzességét a hegyeken. És a két hónap elteltével visszatért atyjához, és betöltötte az ő felőle való fogadást, a melyet tett, és ő soha nem ismert férfiút." (Bír. 11:38-39)

Az utolsó két bíra, Éli és Sámuel személyére és életük tanulságaira az egységes királykor tárgyalásánál térünk majd ki.

Szempontok a Bírák könyve 19-21. fejezetében foglalt történet megértéséhez
1. Az ágyas tragédiájánál vegyük figyelembe, hogy a fejezet elején tanúsított hűtlensége a történet kiindulópontja.
2. Az Izráelben akkor uralkodó állapotokat jól jellemzi, hogy a lévitának ágyasa volt!
3. Az indulás halogatása miatt kényszerültek idő előtt megszállni, elkerülhették volna ezt a helyet, ha időben felkerekednek.
4. A lévita jobbnak látta a pogány jebuzeusokat elkerülni, mert a saját népénél nagyobb biztonságban érezte magát. (Sajnos csalatkoznia kellett!)
5. A vendéglátójuk nem helybeli volt, csak egy betelepült ápolta a vendégszeretet a romlott városban.
6. Sodomával azonos állapotok (ld. a gyakorlatilag szó szerint egyező leírást!) nyomán ugyanúgy bekövetkezett a büntetés az izráelita városra, vagyis nem jelentett mentséget, hogy ők a választott nép sarjaiként követték el a bűnüket. Éppen ellenkezőleg!
7. - Izráelben ekkor még – Isten parancsának megfelelően – kitisztították a kirívó bűnt és nem tűrték meg.

A bírák korának időrendje

A bírák korára vonatkozó időrendi adatok meglehetősen hiányosak. A következő táblázat összegzi mindazt, amit a bírák valószínű egymás utáni sorrendjéről és működéséről megtudhatunk a bibliai kijelentések alapján.
(A táblázat adatai tájékoztató jellegűek!)

- Kánaán elfoglalása a Jordánon való átkeléstől az ország felosztásáig i. e. 1405-1398
- Az ország nyugalma Józsué és a vének alatt 1400-1366
- Otniel szabadítása Kusán-Risathaim mezopotámiai király 8 éves elnyomása alól (Bír. 3:8 10) 1358
- 40 év nyugalom (Bír. 3:11) 1358-1318
- Ehud szabadítása a 18 éves moábita elnyomástól (Bír. 3:12 29) 1300
- 80 év nyugalom a déli és keleti törzseknek (Bír 3:30) 1300-1220
- Sámgár szabadítása a filiszteusoktól (Bír. 3:31)
- Debóraés Bárák szabadítása Jábin kánaánita király 20 éves elnyomása alól északon (Bír. 4:1 24) 1253
- Nyugalom északon (Bír. 5:31) 1253-1227
- Gedeon szabadítása a 7 éves midiánita elnyomás alól (Bír. 6 8. fejezet) 1213
- Gedeon bírósága 1213-1173
- Abimélek királysága Sikem felett 3 évig (Bír. 9:1 6, 22) 1173-1170
- Tola, Jáir, Jefte, Ibsán, Élonés Abdon szabadítása és bírósága (Bírák 10 12. fejezet)1170-1083
- A filiszteus elnyomás kezdete (Bír. 13. fejezet) 1120
- Sámson szabadító cselekedetei (Bír. 14-15. fejezet) 1105-1085
- Éli főpap és bíró, az ő idejében a filiszteusok elviszik a frigyládát (I. Sám. 4. fejezet) 1140 -1100
- Sámuel 20 éves tanítószolgálata 1100-1080
- Az Ében-ézer-i csata, a filiszteusok legyőzése 1081
- Sámuel bírósága 1081-1050

Összesen ennyi bíró neve ismeretes tehát Sámuelig, aki azzal tűnik ki a többiek közül, hogy elsősorban próféta volt, de emellett Izráel bírája is 30 esztendeig.

Ruth könyve
Ruth története is a bírák korában játszódik, annak utolsó szakaszában (ld. Bír. 1:1 és 4:13, 17).

A honfoglalás és bírák korának régészeti emlékei: ( 1405 - 1050 )

A bibliai kronológia szerint a zsidó honfoglalás és földosztás főbb eseményei ie. 1405 és 1398 között zajlottak le, ezt követően pedig mintegy 350 éven át bírák kormányozták a népet.

A régészet ezt az időszakot Palesztina késő-bronzkorának illetve kora-vaskorának nevezi. 
( Late Bronze Age II - Iron Age I )

A tudósok mai álláspontja szerint a zsidó honfoglaláshoz kapcsolható konkrét régészeti leletek vagy jelenségek nincsenek. Több bibliakritikus erre alapozza feltételezését, miszerint Józsué könyvének leírása nem hiteles, sokkal inkább egy későbbi "igazolása" a zsidó nép hősiességének és az isteni támogatottságnak, míg a valóság ezzel szemben inkább egy lassú népesség-beszivárgás volt, – az is csak az ie.1200-as évektől – ami nem borította fel ténylegesen a kánaánita városok életét.

A fenti véleménnyel szemben áll azonban néhány logikus érv és régészeti megfigyelés:

- ha a kivonulás csak az ie.1200-as években történt meg, akkor a honfoglalás és földosztás eseményein túlmenően a bírák korának teljes időrendje – számos erre történő bibliai visszahivatkozással együtt – felborul, vagyis Józsué könyvén kívül egyéb bibliai könyvek hitelessége is megkérdőjeleződik

- ha nem a zsidók, akkor kik lehettek és milyen népmozgás részei voltak azok a "habiru" törzsek, akik az "amarnai levelek " bizonysága szerint az ie. 1400-as években komoly fenyegetést jelentettek a kánaáni városokra

- a zsidó honfoglalással együttjáró anyagi kultúra-váltást talán azért nehéz ebben a periódusban meghatározni, mert Kánaánban ekkor egyidőben többféle, sokszor rokon népesség élt, a leletanyag változatosságához pedig az egyiptomi és mezopotámiai civilizációk kettős hatása is hozzájárult. Vagyis régészetileg nehéz elkülöníteni az új, de hasonló anyagi kultúrával érkező bevándorlókat. A nehézséget csak fokozza, hogy a bibliai tudósítás szerint a héberek – majdnem teljesen – átvették a már kialakult városhálózatot (ebben az esetben pedig lehetséges, hogy a népességváltást csak egy égésréteg, vagy még az sem jelzi), az újonnan, alapított települések esetében pedig nem mindig sikerül megtalálni a korábbi, esetleg a zsidó telltől eltérő helyen álló kánaánita várost (lásd például Ai esetében)

- a fentiekből következik, hogy talán az sem véletlen, miért nem sikerült az ie.1200 -as évek kánaánita városhálózatában megtalálni a zsidó honfoglalás "bizonyítékait". A Biblia szerint az izraelita törzsek ekkor már beolvadtak Kánaán egyéb lakói közé – nem fejezték be ugyanis a térség katonai elfoglalását – így már ottlakókként együttesen szenvedték el a Kánaán ellen irányuló támadásokat. (Lásd például Merneptáh fáraó ún. Izrael - sztéléjét kb. az ie.1220-as évekből)

- Bírák könyve leírása, – a folytonos hadakozás különféle betolakodók ellen – tökéletesen beleilleszthető a kor tágabb földrajzi és történeti képébe. Éppen ezért az ie. 1200-as években a kánaánita városszerkezetben fellelhető változások, illetve az egyes települések pusztulásrétegei nem feltétlenül köthetőek a "honfoglaló, vagy beszivárgó zsidókhoz", hanem értelmezhetők az ebben az időben Kánaán határát elérő nagy ókori népmozgások részeiként is.

1. Kánaán, az "ígéret földje"

A kb. 20 - 25 ezer km2  területen az ie. 1400-as években vegyes etnikumú (részben indoeurópai, részben sémi) népcsoport élt. V.Móz. 7:1 hét törzset sorol fel Kánaán lakóiként: hitteusok (hettiták), girgazeusok (?), emóreusok (amoriták), kananeusok (talán vegyülékes, "őslakos" nép), perizeusok (?), khivveusok (hurriták?) és jebuzeusok (?)

A korabeli "amarnai levelek" megerősítik a bibliai leírást, amely szerint az ottlakók kisebb-nagyobb városok fennhatósága alatt éltek, ún. városállamok formájában. Egy-egy település királya a környékbeli kisebb falvak ura is volt. A letelepedett életmódot követő városlakók állandó harcban és konfliktusban álltak a félnomád, nomád sátorlakókkal.

A kánaáni civilizáció két nagy kultúra – Egyiptom és Mezopotámia – között, azok folyamatos hatására alakult ki. Nyelvük és írásuk a babiloni mintát követte, agyagtáblára ékjelekkel rótt leveleket küldtek még a fáraó udvarába is, aki hivatalosan hűbéruruk volt. Emellett ismerték és használták a betűírást is, amely a térségben feltehetően már az ie. II. évezred első felében megjelent.

A palesztinai feltárások azt igazolják, hogy a zsidó honfoglalás előtt itt élt népek magas technikai tudással rendelkeztek. Különösen egyes építményeik tanúskodnak erről: a maszív, erős városfalak és tornyok (például Jerikó), vagy a sziklákba vájt alagút-rendszerek (például Jeruzsálem).

A fejlett kultúra azonban véres és primitív túlvilági képzetekkel társult. A régészeti feltárások eredményeként ma már több kultuszhelyet ismerünk és előkerültek az istenekről szóló mitológikus feljegyzések is . Az ún. kánaánita vallás követői zárt "templomokban"(például Lákis, Megiddó, Bét-Sean) és többféle típusú szabadtéri áldozóhelyeken (például Gézer, Háczór) gyakorolták hitüket. A feltárt dokumentumokból kiderült, hogy a kánaáni népek mitológiájában az istenek bizarrul kegyetlen és erkölcstelen cselekedeteket hajtanak végre, így például az állatokkal való közösülés is gyakori motívum. A termékenységi kultusz állt a középpontban, amely kultikus paráznasággal, valamint ember-, sőt gyermekáldozatokkal kapcsolódott egybe. Erre a brutális szokásra – az ószövetségi leíráson kívül – utalnak a későbbi görög történetírók, Hérodotosz, Diodorosz és az ásatások áldozati gödrökből előkerült csontmaradványai is. A vallás elterjedt az ókori Palesztinában, Szíriában, Föníciában, később a kereskedelmi gyarmatok révén még az afrikai Karthágóban is. A termékenységi kultusz uralkodó volta szolgál magyarázatul a nagy számban talált meztelen istenszoborra és a Bibliában is említett templomi női és férfi paráznák jelenlétére. 

Az alábbi részlet jól illusztrálja, milyen istenképet ápoltak magukban:

"Aztán Anat a házához ér,
Az istennő palotájába tér.
Megelégelte a völgyben a harcot,
Két város fiaival a csatát. Székeket
A hősökhöz vágja, a seregekhez vágja
Az asztalokat, az ifjakhoz a zsámolyokat.
Hevesen harcol és néz,
Csatázik és örül Anat.
Bensője izgatott, nevetéssel telt
Szíve, vidul Anat lelke.
Örül, hogy térdig ellenségei vérében
Gázol, ruháján ifjak alvadt vére."

A kánaáni népek között nagy kultusza volt a kígyónak, amelyet feltekeredve ábrázoltak.
A vallás főistene az idős és kissé szenilis Él, akit hatalmától tulajdon fia, Baál fosztott meg. Az erőszakos és kiszámíthatatlan Baált (területenként eltérő neveken ismert, pld. Baál -Peór, Molokh, Baál-Zebub ) az eső, vihar istenét sokszor csak emberáldozatokkal lehetett kiengesztelni. Egyesek szerint úgy tűnik, hogy Él feleségei és egyben gyermekei: Asera, Astarte és Anat ugyanakkor Baál asszonyai is voltak. Az istenekről szóló történeteikben általános a vérfertőzés, fajtalanság, homoszexualitás, erőszak, gonoszság. Az évi vallási ünnepek hatalmas orgiákkal kapcsolódtak össze. Ez a szabados erkölcsi felfogás feltehetően csak visszatükrözte a korabeli szokásokat. 

A kánaánita hitvilág emellett rengeteg babonás (modern kifejezéssel okkult) jelenséget is magában foglalt: jóslás, szellemidézés, halottlátás, varázslás, tűzjárás stb. vö. V. Móz.18:9-12

Mindezek hátterén értjük meg a Biblia következetesen visszatérő tiltását a kánaánita kultuszoktól, valamint azt, hogy miért éppen azokat a tilalmakat foglalja magában, amelyeket tételesen felsorol.

2. Siló

A Biblia szerint a letelepült zsidók vallási életének központja Silóban volt. Közel 400 éven keresztül itt őrizték a Szent Sátort és benne a frigyládát.
Az ókori várost a Jeruzsálemtől mintegy 27 km -re északra található Kirbet-Szeilun dombjával azonosítják. Már a középkori egyház is ismerte és tisztelte ezt a helyet.
A kb. 8 ha területen az ie. 1400-as, 1300-as évekre keltezhető késő bronzkori épületnyomok (Late Bronze Age II), egy kora vaskori (Iron Age I.) ie. 1200-1100-ra datálható kőház, kemence, edények, gödrök, állatcsontok és használati tárgyak utalnak a település bírák korabeli használatára.
A kora vaskori tell-szakasz kb ie. XI. századi pusztulásrétege a kutatók szerint is figyelemreméltó egyezést mutat a Sámuel könyvében lejegyzett filiszteus támadás és győzelem időpontjával.( vö. I.Sám.4.fej.)

3. Jerikó

"Jerikó (a mai Er-Riha) a Jordán folyó mentén, a Holt-tenger közelében, 350 méterrel a tengerszint alatt fekvő oázis volt. Zöld foltocska a vakítóan fehér mészsivatagban, a kopár hegyek lábánál.
A bibliai időkben Jerikó volt Kánaán egyik legjelentősebb erőssége Jerikó megtámadása kilátástalan vállalkozásnak tűnt. Külső fala 2 méter vastag és helyenként 10 méter magas volt. Mintegy 3-4 méterrel beljebb emelkedett a 3 és fél méter vastag belső falgyűrű" (Wolf Schneider: Városok Urtól Utópiáig, Bp, 1973, 27. l.)
John Garstang professzor végzett ásatásokat Jerikónál 1930-39-ig. Több települési réteget tártak fel. Az i. e. 1400 körüli város hatalmas falainak leomlását a professzor földrengésnek tulajdonította. Azt is megállapította, hogy a várost olyan sűrűn lakták, hogy a város falának tetején magánházak is épültek. Sőt a két (külső és belső) fal között oszlopokat fektettek le, melyekre házakat építettek Ráháb története, aki a kémeket házának ablakán keresztül eresztette le, említi azt a tényt, hogy "háza a kőkerítés falán volt, és a kőkerítésen lakott" (Józsué 2:15). Garstang ásatásai a továbbiakban még azt is kimutatták, hogy szándékosan rettenetes tüzet gyújtottak, sőt tüzelővel még táplálták is. (Siegfried Horn: Recent discoveries confirm the Bible. Our Firm Foundation I. köt., Washington, 1953, 74. l.)
A hamuréteg olyan vastag volt, a roppant hőség annyira észlelhető, hogy azt a benyomást keltette, miszerint kitervelték és tüzelőanyaggal még jobban felszították a tüzet. A parázs között elszenesedett nád és fadarabok nyomait találtuk. Tény, hogy ugyanezt az anyagot használták a helybeliek a házak fedéséhez, de itt tízszer annyit találtunk, mint amennyi e célból szükségesnek bizonyult. A nyomok bőségesen mutatkoztak a házakban és azokon kívül is. Ez volt a helyzet a város falai között is, ahol helyenként az elégetett anyag másfél méter magasságot ért el Röviden, a jelek szerint Jerikót előzetes készülődés után felégették, a tények szerint tűzáldozatnak szánták, pontosan úgy, ahogyan Józsué könyve megörökítette: "A várost pedig megégették tűzzel és mindazt, ami benne van" (Józsué 6:24). (John Garstang: The story of Jericho. London, 1940, 140. l.)
Jerikó városának feltárói úgy vélik, hogy az erőd valószínűleg földrengésnek és tűzvésznek esett áldozatul. E feltevés mellett szólnak a kormos kő- és téglahalmazok, s a fejlett kultúráról tanúskodó romokat fedő vastag hamuréteg. A megmaradt faltöredékeken mély hasadékok tátongnak, a tetők pedig kétségkívül hirtelen szakadtak le, maguk alá temetve számos használati tárgyat. (Z. Kosidowski: Bibliai történetek. Bp, 1968, 176. l.)
Az, hogy Jerikó népét foglalkozásuk, munkájuk közben pusztították el, világosan látható volt a háztartási felszerelések tömegéből, amelyek a leomlott házakban voltak A család ellátmánya: datolya, árpa, zab, olajbogyó, hagyma és bors volt található kenyérrel vegyesen Mindez azt mutatja, hogy a katasztrófa milyen váratlanul érte Jerikó lakosságát (Siegfried Horn: i. m., 75. l.)
A régészek nagy része az i. e. 1400 körüli időre teszi Jerikónak ezt a pusztulását.

4. További régészeti bizonyság a kánaáni városok feltárásával kapcsolatban
Gibeon városának feltárt romjai nem mutatják az ilyen (Jerikóéhoz hasonló) erőszakos hódításnak a nyomát, ami emlékeztet arra az elbeszélésre (Józsué 9. fejezet), hogy Gibeon lakói némi ravaszsággal, de szövetségre léptek Józsuéval. Sikem városánál sincs nyoma e korban tűzvésznek, háborús pusztulásnak. (Dr. Tóth Kálmán: A régészet és a Biblia, Bp., 1982, 65. l.)
Nem akadtak tűzvész vagy erőszakos pusztítás nyomára Gibeon városában, s ez a bibliai elbeszélést igazolja Józsué könyvében (10:2) olvasható: "Nagy város volt ugyanis Gibeon, olyan mint a királyi városok". A romokat Jeruzsálemtől mintegy nyolc kilométerre észak-nyugatra, a jordániai el-Dzsid faluban tárták fel. Gibeon óriási területen feküdt, számos utcája, tere, temploma és középülete volt. Gazdagságát tanúsítja a sok bronzeszköz, amelyet a sírokban és a házak romjai alatt találtak. (Z. Kosidowski: i. m., 170. l.)

5. A legnagyobb jelentőségű bizonyság: az amarnai levelek
Tell-el-Amarnában, IV. Amenhotep (Ehnaton) fáraó fővárosában, a királyi levéltárban fedezték fel őket 1887-ben. A kor nemzetközi diplomáciai nyelvén, babilóniai ék/írással írták őket. Ezek között számos levél a palesztinai városállamok királyainak levelei, akik sürgős segítséget kérnek az egyiptomi udvartól a habirukkal szemben, akik elözönlik az országot, egyik város a másik után kerül veszedelembe. Több levél Abdu-Hepától, Jeruzsálem királyától való, ezek között vannak a legérdekesebb levelek. Emlékezzünk arra, hogy a palesztinai városállamok III. Thutmoszisz alatt szilárdan egyiptomi fennhatóság alákerültek, amely azonban a nagy hódítókirály utódai alatt már csak lazább hozzátartozást jelentett az egyiptomi birodalomhoz. Józsué könyvével megegyezően arra mutatnak ezek a levelek, hogy Kánaán meghódítása fokozatosan történt. A még meg nem hódított városok tudták, hogy napjaik meg vannak számlálva, és félelmet, kétségbeesést kifejező kérelmükkel fordultak az egyiptomi udvarhoz, ahonnét azonban segítséget nem kaptak. Mint ismeretes, Ehnaton fáraót főként vallási reformjai, fővárosa áthelyezése és belső harcai foglalkoztatták, és így politikailag, katonailag gyengült a birodalom a keze alatt.
Sokan vitatták és vitatják ma is, hogy a habiruk azonosak lennének a héberekkel, és hogy az amarnai levelek Józsué honfoglalásának érdekes közvetett bizonyságai lennének. Idézzük azonban a megbízható szakvéleményt G. L. Archertől:
Sok kiváló szakértő, akik alaposan átvizsgálták az anyagot, bizonyossággal azonosítják az amarnai levelezés habiruit Józsué hadseregével. Rámutattak arra a tényre, hogy azoknak a városoknak a kormányzói tartottak fenn levelezést Egyiptommal, amelyeket az izráeliták később hódítottak meg: Megiddó, Askelon, Akkó, Gézer és Jeruzsálem. Másrészt azok a városok, amelyek már korábban elestek, vagy önként megadták magukat Józsué seregével szemben, egyáltalán nem szerepelnek a levelezők között (például Jerikó, Beér-Seba, Béthel, Gibeon, Hebron). A nemzet Istennel való szövetségkötésének amely az Ebál és a Garizim hegyén, Sikem közelében történt ünnepélyes megerősítésével kapcsolatban nagy jelentőségű az az adat, amit Abdu-Hepa, Jeruzsálem királya egyik levele (EA 289) szolgáltat ezzel a megjegyzéssel: "Vagy úgy fogunk tenni, mint Labayu, aki Sikem országát átadta a habiruknak?" (A Survey of Old Testament Introduction, 10. kiadás, Chicago, 1975)